Справа № 161/4452/18
Суддя: Крупінська С. С.
Дата ухвалення: 2018-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 161/4452/18
Провадження № 2-а/161/272/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі : головуючого - судді Крупінської С.С.

при секретарі Ярмолюк І.С..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька справу за позовом Департаменту соціальної політики Луцької міської ради до другого відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання неправомірними дій державного виконавця та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Департамент соціальної політики Луцької міської ради звернувся в суд з позовом до другого відділу державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання неправомірними дій державного виконавця та зобов'язання вчинити дії. Свій позов мотивує тим, що 03.03.2018 року державним виконавцем було винесено повідомлення про повернення без прийняття до виконання виконавчого листа від 15.09.2016 року № 161/9714/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 надміру виплаченої допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі 1704 грн. 61 коп. та 1378 грн. витрат по сплаті судового збору на підставі п. 8 частини 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважає її державного виконавця другого відділу державної виконавчої служби м. Луцька ГТУЮ у Волинській області неправомірними, так як вони згідно ст.. 26 ч. 2 п. 8 Закону України «Про виконавче провадження» звільненні від сплати авансових внесків при зверненя до примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа, а тому просять суд зобов'язати державного виконавця Редьковича В.О. невідкладно відкрити виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа від 15.09.2016 року у справі № 161/9714/16-ц без сплати авансового внеску.

Представник позивача в судове засідання не з'явилася.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, а подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, відзив на позовну заяву.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби м. Луцька ГТУЮ у Волинській області Редькович В.О. 03.03.2018 року винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання, так як не було подано підтвердження сплати авансового внеску (а.с. 5).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями ст. 2 даного Закону визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов'язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об'єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1 ст. 5 цього Закону).

Як встановлено судом, то позивач звернувся до другого відділу державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області із заявою про примусове виконання виконавчого документу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 вищезазначеного Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

До заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (ч. 2 цієї статті).

Від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин; обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи; стягнення аліментів; відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, інваліди війни, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби.

Як вбачається з матеріалів справи, то позивач звернувшись до відповідача із заявою про примусове виконання виконавчого листа № 161/9714/16-ц від 15.09.2016 та не надав підтверджуючих документів про сплату авансового внеску.

Водночас, суд звертає увагу, що позивач не належить до кола осіб, які відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» звільняються від сплати авансового внеску.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим.

Враховуючи на те, що позивачем не було сплачено авансовий внесок при поданні заяви про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 161/9714/16-ц від 15.09.2016, суд дійшов висновку, що дії другого відділу державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області щодо відмови у відкритті виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 161/9714/16-ц від 15.09.2016 вчинені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Що стосується позовної вимоги зобов'язати відповідача відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 161/9714/16-ц від 15.09.2016, то слід зазначити, що така вимоги не підлягає до задоволення, так як у випадку, коли суб'єкт владних повноважень наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин. Водночас у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, суд не може зобов'язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.

Таким чином, вирішення вказаної вимоги належить до дискреційних функцій відповідача і його вирішенню передує вжиття заходів та прийняття певних управлінських рішень, які стосуються виконавчого провадження.

З огляду на положення Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Суд не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) відповідача поза межами перевірки за критеріями відповідності прийняття ним рішень (вчинення дій), передбаченими частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, підміняти його і перебирати на себе повноваження надані Конституцією України та Законами України органам державної виконавчої служби.

З огляду на вищенаведене суд не може зобов'язати орган державної виконавчої служби відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 161/9714/16-ц від 15.09.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи із положень ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог, оцінивши докази, які є у справі, та пояснення сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог та відсутності підстав для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 72 - 77, 242 - 246, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Департаменту соціальної політики Луцької міської ради до другого відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання неправомірними дій державного виконавця та зобов'язання вчинити дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Луцького міськрайонного суду С.С.Крупінська