Справа № 496/2162/18
Суддя: Драніков С. М.
Дата ухвалення: 2018-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 496/2162/18
Провадження № 2-а/496/44/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року Біляївський районний суд

Одеської області

у складі: головуючого - Драніков С.М.

при секретарі - Камочкіній А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Біляївського РВ ГУДМС України в Одеській області до громадянина Р. Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця Р. Узбекистан, тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з адміністративним позовом, в якому просив продовжити строк затримання на шість місяців громадянину Р. Узбекистану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця Р. Узбекистан, тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

При цьому позивач посилається на те, що постановою Біляївського районного суду Одеської області від 13.12.2017 року по справі № 496/4538/17 було задоволено адміністративний позов Біляївського РВ ГУДМС України в Одеській області до особи громадянина Р. Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України на строк шість місяців. Після неодноразових запитів до Посольства Р. Узбекистану в Україні станом на 01.06.2018 року підтвердження належності факту ОСОБА_1 до громадянства Р. Узбекистану так і не встановлена. Таким чином, оскільки на даний час неможливо забезпечити примусове видворення відповідача, у зв'язку з тим, що до теперішнього часу інформація щодо підтвердження факту належності відповідача до громадянства Р. Узбекистану не надходила та тим, що він не може бути документований сертифікатом на повернення в країну походження, що в свою чергу не дає можливості виконати рішення про його примусове видворення за межі України.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив суд у його задоволенні відмовити.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Біляївського районного суду Одеської області від 13.12.2017 року по справі № 496/4538/17 було задоволено адміністративний позов Біляївського РВ ГУДМС України в Одеській області до особи громадянина Р. Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України на строк шість місяців.

29.12.2017 року Біляївський РВ ГУДМС України в Одеській області звернувся до Посольства Р. Узбекистану в Україні з листом № 5127/6274 щодо підтвердження або спростування належності відповідача до громадянства Р. Узбекистан з метою подальшого документування сертифікатом на повернення в країну походження.

22.03.2018 року Біляївський РВ ГУДМС України в Одеській області було повторно направлено лист № 5127/1222 щодо підтвердження або спростування належності відповідача до громадянства Р. Узбекистан.

Станом на 01.06.2018 Біляївський РВ ГУДМС України в Одеській області не було отримано відповіді від Посольства Р. Узбекистан, також було направлено запит директору Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Науменко Н.М. щодо ідентифікації та документування ОСОБА_1 посвідченням на повернення в країну походження через Міністерство закордонних справ України, однак на вказаний запит відповіді не надійшло.

У відповідних положеннях ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що: «1. Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлена свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом; f) "законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції».

Тобто Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод відмежовує «затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну» (перша частина цього положення) та «затримання особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції» (друга частина цього положення).

При цьому, перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини «Ливада проти України»).

Так, частиною 11 ст. 289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Згідно з ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Виходячи з правового аналізу ст. 289 КАС України можна стверджувати, що інститут продовження строку затримання застосовується адміністративним судом, виключно, у разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк, якими є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Пункт 2.7 Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 детально описує вжиття компетентними органами заходів щодо ідентифікації та документування іноземців та передбачає, що: 1) у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу); 2) у разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС. У разі відсутності відповіді від компетентних органів країни походження іноземця запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Частиною 12 ст. 289 КАС України передбачено, що про продовження строку затримання не пізніш як за п'ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Таким чином, оскільки на даний час неможливо забезпечити примусове видворення відповідача, у зв'язку з тим, що до теперішнього часу інформація Посольства Р. Узбекистан щодо підтвердження факту належності відповідача до громадянства Р. Узбекистан не надходила, та тим, що він не може бути документований сертифікатом на повернення в країну походження, що в свою чергу не дає можливості виконати рішення про її примусове видворення за межі України, адміністративний позов Біляївського РВ ГУДМС України в Одеській області підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-9, 77, 241-246, 268-271, 289 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Біляївського РВ ГУДМС України в Одеській області до громадянина Р. Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця Р. Узбекистан, тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України - задовольнити.

Продовжити строк затримання на шість місяців до 14.12.2018 року громадянина Р. Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 статті 371 КАС України допустити негайне виконання рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його отримання учасниками справи.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області Драніков С.М .