Справа № 826/4281/18
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2018-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2018 року м. Київ № 826/4281/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Вовка П.В., за участю секретаря судового засідання Хайло А.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання неправомірними дій, скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Даніель» (далі - позивач, ПАТ «Даніель») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві), в якому просить:

визнати неправомірними дії ГУ ДФС у м. Києві щодо застосування штрафних санкцій та нарахування недоїмки за несплату єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 953 780, 84 грн.;

скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12 січня 2018 року № Ю-9187-17 у зв'язку з тим, що вказаний борг вважається погашеним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент винесення відповідачем оскаржуваної вимоги ПАТ «КБ «Даніель» перебуває у процедурі ліквідації, з огляду на що, до правовідносин, які виникли між банком та кредиторами слід застосовувати норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Представник позивача також стверджує, що оскільки недоїмка виникла до введення тимчасової адміністрації і до проведення ліквідаційної процедури податковий орган, у відповідності до вимог вказаного Закону повинен був звернутись до уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ «КБ «Даніель» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Даніель» з заявою про свої кредиторські вимоги до банку, чого відповідачем виконано не було. При цьому, будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними. Крім того, представник позивача зазначив, що раніше отримані вимоги за результатами їх оскарження до суду були скасовані, проте відповідач знову виставляє вимогу позивачу про стягнення недоїмки.

Представник відповідача у своєму відзиві на позовну заяву посилається на те, що відповідно до вимог ч. 7 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» сума недоїмки не підлягає списанню, зокрема, у разі укладення з платником єдиного внеску мирової угоди відповідно до вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», крім випадків повної ліквідації юридичної особи або смерті фізичної особи, визнання її безвісно відсутньою, недієздатною, оголошеною померлою та відсутності осіб, які відповідно до цього Закону несуть зобов'язання із сплати єдиного внеску.

Податковий орган також стверджує, що за обліковими даними інформаційної системи органу доходів і зборів, загальна сума заборгованості позивача станом на 31 грудня 2017 року становить 953 780, 84 грн., а відтак ГУ ДФС у м. Києві правомірно та обґрунтовано сформовано оскаржувану вимогу.

У запереченнях на відзив позивач вказує на те, що вимоги відповідача у відповідності до ч. 8 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вважаються погашеними.

06 червня 2018 року на адресу суду надійшли клопотання учасників справи про здійснення судового розгляду даної справи в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ч. 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи наведене, судом було вирішено здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні суд, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, 12 січня 2018 року ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю-9187-17 з єдиного внеску у розмірі 953 780, 84 грн. (недоїмка), яка отримана позивачем 02 лютого 2018 року, що підтверджується відповідною відміткою на ній (т. 1 а.с. 8).

За результатами оскарження вказаної вимоги, ДФС України прийнято рішення від 06 березня 2018 року № 8017/6/99-99-11-02-02-25 (т. 1 а.с. 9-10) про результати розгляду скарги, яким вимогу ГУ ДФС у м. Києві від 12 січня 2018 року № Ю-9187-17 залишено без змін, а скаргу ПАТ «КБ «Даніель» без задоволення.

Не погоджуючись з вказаною вимогою позивач звернувся до суду.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу оскаржуваної вимоги на відповідність вимогам ч. 2 статті 2- КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Пунктом 2 ч. 1 статті 1 вказаного Закону передбачено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 1 ч. 2 статті 6 названого Закону встановлено, що платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

При цьому, відповідно до змісту статті 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» органи доходів і зборів мають право, зокрема, проводити перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску, достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а також від фізичних осіб - підприємців усунення виявлених порушень законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску. Документальні та камеральні перевірки проводяться у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Водночас, відповідно до п. 1.3 статті 1 Податкового кодексу України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зборів на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

В той же час, процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

З викладеного слідує, що положення Податкового кодексу України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в даному випадку співвідносяться як загальна і спеціальна норми.

Таким чином, суд вважає, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним у сфері правовідносин, які виникли щодо стягнення заборгованості з банків, в яких введено тимчасову адміністрацію та/або які перебувають на стадії ліквідації.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 16 січня 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови Правління Національного банку України від 16 січня 2014 року № 14 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» до категорії неплатоспроможних» прийнято рішення № 1 про здійснення тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Даніель».

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 15 квітня 2014 року № 217 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16 квітня 2014 року № 29 «Про початок здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «КБ «Даніель» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Даніель» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду Ожга Євгенія Вікторовича з 17 години 30 хвилин 16 квітня 2014 року по 15 квітня 2015 рік.

В свою чергу, 12 березня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 57 «Про продовження строку ліквідації ПАТ «Комерційний банк «Даніель», відповідно до якого строк ліквідації банку продовжено до 14 квітня 2016 року включно, рішенням від 30 березня 2017 року № 1258 строк ліквідації продовжено до 13 квітня 2018 року, а рішенням від 05 квітня 2018 року № 990 - до 14 квітня 2019.

Згідно з п.п. 6, 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у редакції, чинній момент прийняття оскаржуваної вимоги, ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 5 статті 36 зазначеного Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Згідно з ч. 2 статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку.

Частинами 1 та 8 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Згідно з п. 3 ч. 2, ч. 3 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку: строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги за зобов'язаннями банку із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

Аналізуючи вказані норми у їх взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що абз. 2 ч. 3 статті 46 названого Закону є логічним продовженням абз. 1, тобто законодавець конкретизував, що зобов'язання банку із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації та безпосередньо пов'язані з такою процедурою, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону, в той час як зобов'язання банку із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли до початку такої процедури, можуть бути пред'явлені у встановлені ч. 2 статі 45 Закону строки, інакше вони вважаються погашеними.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, в оскаржуваній вимозі не зазначено жодних реквізитів акта документальної перевірки, на підставі якого вона винесена, як і відсутні будь-які посилання на період, в якому виник борг (недоїмка), який вимагається сплатити.

Податковим органом, як в оскаржуваній вимозі, так і у відзиві на адміністративний позов, зазначено лише, що сума заборгованості позивача станом на 31 грудня 2017 року складає 953 780, 84 грн.

Крім того, незважаючи на ухвалу суду щодо витребування у відповідача доказів, з яких можливо встановити період виникнення заборгованості позивача, на суму стягнення якої винесено спірну вимогу, відповідачем, всупереч вимогам ч. 2 статті 77 КАС України, не надано суду жодних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Таким чином, податковим органом порушено принцип обґрунтованості дій та рішення суб'єкта владних повноважень - не доведено обставин щодо періоду нарахування позивачу спірною вимогою єдиного внеску, що виключає можливість встановлення належності такої суми до періоду проведення ліквідації та безпосередню пов'язаність з такою процедурою або до періоду до початку названої процедури і, як наслідок, необхідності звернення з такими вимогами у встановлені ч. 2 статті 45 зазначеного Закону строки.

Відтак, сам по собі факт наявності заборгованості відповідно до облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів, не є, в контексті наведених норм чинного законодавства, підставою для нарахування недоїмки по єдиному внеску та, як наслідок, винесення вимоги про її сплату, оскільки контролюючий орган, зважаючи на особливість встановленої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» процедури стягнення, повинен перевірити період виникнення такої заборгованості та, лише у разі встановлення, що така заборгованість виникла під час проведення ліквідації та безпосередньо пов'язана з такою процедурою, нараховувати недоїмку, виносити вимогу та направляти її боржнику, в протилежному випадку заборгованість, в силу вимог ч. 8 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вважається погашеною.

Зважаючи на викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо нарахування позивачу недоїмки по єдиному внеску в сумі 953 780, 84 грн. є протиправними та, відповідно, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 12 січня 2018 року № Ю-9187-17 є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Водночас, згідно з п. 2 ч. 1 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

За змістом статті 246 КАС України у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема: обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. У резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема: висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог.

Отже, питання щодо встановлення тих чи інших обставин, у тому числі, що сума боргу, встановлена спірною вимогою, вважається погашеною є предметом аналізу у рішенні суду, про що зазначається у його мотивувальній частині.

Разом з тим, резолютивна частина рішення містить висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта (вимоги), тобто у суду відсутні підстави визнати у мотивувальній частині рішення, що сума боргу, встановлена спірною вимогою, вважається погашеною.

Крім того, позивачем не наведено аргументів та доводів, яким чином у такий спосіб буде захищено або порушено його права у сфері публічно-правових відносин.

Поряд з цим, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання неправомірними дій відповідача щодо застосування штрафних санкцій, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 953 780, 84 грн., з огляду на те, що спірною вимогою позивачу нараховано виключно недоїмку (єдиний внесок), без нарахувань штрафних санкцій (штрафів та пені), що підтверджується змістом самої вимоги (т. 1 а.с. 8).

В той же час, зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, передбачений п. 4 ч. 3 статті 2 КАС України, зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

З огляду на викладене, а також з метою ефективного, повного та належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом визнання протиправними дій ГУ ДФС у м. Києві щодо нарахування позивачу недоїмки по єдиному внеску в сумі 953 780, 84 грн., визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12 січня 2018 року № Ю-9187-17, винесеної ГУ ДФС у м. Києві.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його відзив, і не довів правомірності винесення оскаржуваної вимоги.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

За таких умов, судовий збір, сплачений позивачем, стягується відповідно до ч. 1 статті 139 КАС України на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі - ГУ ДФС у м. Києві.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» (02098, місто Київ, вулиця Дніпровська набережна, 13, ) до Головного управління ДФС у м. Києві (04655, місто Київ, вулиця Шолуденка, 33/19, ) про визнання неправомірними дій, скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління ДФС у м. Києві щодо нарахування публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Даніель» недоїмки по єдиному внеску в сумі 953 780, 84 грн. (дев'ятсот п'ятдесят три тисячі сімсот вісімдесят гривень вісімдесят чотири копійки).

3. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12 січня 2018 року № Ю-9187-17, винесену Головним управлінням ДФС у м. Києві.

4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 16 068, 70 грн. (шістнадцять тисяч шістдесят вісім гривень сімдесят копійок).

Рішення відповідно до статті 255 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.В. Вовк