Справа № 821/386/18
Суддя: Дмитрієва О.О.
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 р.м. ХерсонСправа № 821/386/18

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дмитрієвої О.О.,

при секретарі: Пономаренко М.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради про визнання дій протиправними та стягнення моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_2 (ОСОБА_2, позивач) звернувся до суду з позовною заявою до управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради (Управління соцзахисту, відповідач), у якому просить:

- визнати дії управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради Херсонської області, викладені в листі від 19 грудня 2017 року про відмову у виплаті грошової компенсації за невикористане санаторно-курортне лікування протиправними і зобов'язати нарахувати та виплатити таку компенсацію відповідно до чинного законодавства;

- стягнути з управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради Херсонської області на свою користь моральну шкоду в сумі 10 000 грн..

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що він є інвалідом війни 2 групи та знаходиться на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради. Вважає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №785 від 17.06.2006 року має право на одержання грошової компенсації оскільки протягом 2015 року та 2017 року не одержував безоплатних санаторно-курортних путівок. У зв'язку із цим ОСОБА_2 у 2017 році звернувся до управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради із заявою про виплату такої грошової компенсації. Проте на свою адресу отримав лист від 19.12.2017 року №01-20/6194, за змістом якого Управління соцзахисту відмовило йому у виплаті грошової компенсації, оскільки з 28.09.2016 року він перебував на повторному обліку для забезпечення путівки та у зв'язку із тим, що його знято з 07 липня 2017 року з місця реєстрації та відповідно і з обліку про виділення путівки або виплати грошової компенсації.

Проте, позивач пояснює, що дійсно його знято з місця реєстрації однак це не має жодного відношення до знаходження на обліку у органі соцзахисту. Вважає, що всупереч конституційним нормам та нормам законів його обмежують в реалізації його конституційних та законних прав на соціальний захист за ознакою місця проживання.

Зазначає, відповідач своїми діями та знехтувавши його законними правами спричинив йому, хворій людині похилого віку, моральні страждання і справедливою сатисфакцією цього буде стягнення з нього моральної шкоди у розмірі 10000 грн..

Ухвалою суду від 26 березня 2018 року відкрите спрощене провадження у даній справі із призначенням її до судового розгляду, запропоновано відповідачу надати суду відзив на позовну заяву.

13 квітня 2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого Управління соцзахисту просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає їх незаконними, безпідставними та необґрунтованими. Відповідач зазначає, що дійсно ОСОБА_2 є інвалідом війни ІІ групи з числа учасників бойових дій у період ВВВ 1941-1945 років, якому виповнилось 85 років, який відповідно до законодавства має право на визначені законодавством України пільги, в т.ч. і на санаторне-курортне лікування. На обліку позивач перебував з 15.05.2012 року по 07.07.2017 року та користувався визначеними законодавством пільгами. У періоди з 16.10.2014 по 08.11.2014 та з 19.08.2016 по 08.09.2016 роки позивачем було реалізоване право на санаторно-курортне лікування.

18 травня 2017 року Управлінням соцзахисту позивачу було запропоновано скористатися правом на отримання безкоштовної путівки до санаторія, проте позивач від такої пропозиції відмовився.

Пояснює, що відповідно до отримання грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки таку компенсацію отримують особи, які протягом двох років підряд з дня звернення не одержували санаторно-курортної путівки та надали за місцем їх обліку заяву. Зауважує на тому, що позивач за час перебування його на обліку та на теперішній час такої заяви до Управління соцзахисту не надавав, у 2016 році позивач був забезпечений санаторно-курортною путівкою, а тому права на компенсацію він не мав.

Окрім того, ОСОБА_2 07.07.2017 року був знятий з черги та обліку осіб, що мають право на санаторно-курортне лікування у зв'язку із зміною ним місця проживання, для поновлення його на обліку документів, що підтверджують його місце проживання не надавав. Додатково пояснив, що позивач може отримувати передбачені законодавством пільги у будь-якому структурному підрозділі органу з питань соціального захисту населення за місцем фактичного або зареєстрованого місця проживання, за умови надання відповідних підтверджуючих документів передбачених законодавством.

В судове засідання, призначене на 23.04.2018 року представник позивача не прибув. Надав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням позивача на стаціонарному лікуванні. Підтверджуючих документів при цьому до клопотання не надав, так само як і в наступних судових засіданнях.

Розгляд справи відкладено на 17 травня 2018 року.

В наступне судове засідання представник позивача не прибув, причини своєї неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

В судове засідання представники відповідача прибули, проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву.

В судове засідання, призначене на 18 травня 2018 року представник відповідача не прибув, згідно заяви від 17.05.2018 року просив розгляд справи здійснювати без його участі.

Представник позивача в судовому засіданні та згідно письмової заяви позивача від 18 травня 2018 року просили суд відкласти розгляд справи у зв'язку із необхідністю надання додаткового часу для підготовки відповіді на відзив та з метою збору додаткових документів, які спростовують доводи відзиву, та з урахуванням віку, стану здоров'я та необхідністю лікування у м. Києві. Підтверджуючих документів при цьому до заяви позивач не надав, так само як і в наступному судовому засіданні.

У судове засідання, призначене на 29.05.2018 року представник відповідача не прибув, про причини своєї неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Представник позивача в судове засідання з'явився, 29.05.2018 року надав суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що ОСОБА_2 не відмовлявся від безкоштовної путівки, що була йому запропонована відповідачем, а з 31 травня 2017 року не міг скористатися такою, оскільки мав домовленість з 30 травня 2017 року пройти лікування в Херсонському обласному госпіталі інвалідів та ветеранів війни. Також зауважує на тому, що Постанова КМУ від 17.056.2004 року №785 не містить такої вимоги, як неотримання санаторно-курортної путівки два роки підряд, як про те зазначає відповідач у своєму відзиві. Вважає, що позивача було незаконного знято з обліку, та зазначене не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доказів направлення відповіді на відзив відповідачу, як того вимагають приписи ст.. 162, 163 КАС України, представником позивача суду не надано.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 205 КАС України).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Таким чином суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за явкою лише представника позивача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представника позивача, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 є інвалідом війни ІІ групи з числа учасників бойових дій у період ВВВ 1941-1945 років, якому виповнилось 85 років, та який згідно із законом має право та певні пільги для ветеранів війни - інвалідів війни (згідно із посвідченням серії Б №193709), в тому числі і на санаторно-курортне-лікування, що не заперечується сторонами.

На обліку управління праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради позивач перебував з 15.05.2012 року по 07.07.2017 року.

Відповідно до листа Управління соцзахисту від 19.12.2017 №01-20/6194 ОСОБА_2 отримав санаторно-курортне лікування у санаторії «Перемога» по кардіологічному профілю захворювання з 16.10.2014р. по 08.11.2014р. та з 19.08.2016р. по 08.09.2016р. відповідно до зворотного талону для путівки 002218.

На повторному обліку для забезпечення путівкою на санаторно-курортне лікування ОСОБА_2 перебував з 28.09.2016 року по кардіологічному профілю захворювання відповідно до довідки медичного закладу за формою 070/0.

За особистою заявою від 18.05.2017 року ОСОБА_2 відмовився від санаторно-курортного лікування з 31.05.2017 року оскільки мав проходити лікування в Херсонському госпіталі з 30.05.2017р.

07.07.2017 року ОСОБА_2 було знято з черги та обліку, як такого, що має право на санаторно-курортне лікування за рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 22.06.2017 року, яким визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Таким чином позивач вважає, що оскільки у 2015 та 2017 роках він не одержував безоплатного санаторно-курортного лікування, тому він має право на виплату грошової компенсації вартості санаторно-курортної путівки не залежно від місця його проживання, у зв'язку із чим звернувся до суду з даний позовом та просить захисти його права та законні інтереси.

Проте відповідач не згоден із такою позицією позивача оскільки вважає, що право на санаторно-курортне лікування, а відповідно і виплату грошової компенсації, мають особи, що знаходяться на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання та які протягом двох років підряд не отримували санаторно-курортної путівки. Окрім того, позивачем було отримано відповідне лікування у 2014 та 2016 роках.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до преамбули Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (Закон України №3551-XII) таким визначено правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно п.8 ст. 7 Закону України № 3551-XII до інвалідів війни належать також інваліди з числа, зокрема осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Великої Вітчизняної війни та війни з Японією, та осіб, які у неповнолітньому віці були призвані чи добровільно вступили до лав Радянської Армії і Військово-Морського Флоту під час військових призовів 1941 - 1945 років і стали інвалідами внаслідок загального захворювання або захворювання, отриманого під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях.

Статтею 13 Закону України № 3551-XII визначено, що інвалідам війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються пільги, серед яких безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.

Інваліди війни з числа осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Великої Вітчизняної війни та війни з Японією, безплатно забезпечуються санаторно-курортним лікуванням першочергово із числа позачерговиків.

Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Інваліди війни забезпечуються путівками відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах охорони здоров'я, соціального захисту населення, захисту державного кордону, та іншими органами за місцем перебування інваліда на обліку або за місцем його роботи.

За бажанням інвалідів замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію, зокрема інваліди війни I - II груп - у розмірі середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Окрім того, за змістом п. 27 статті 13 Закону України № 3551-XII інвалідам війни II і III груп з числа учасників бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941 - 1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією, яким виповнилося 85 років і більше, надаються пільги, передбачені цією статтею для інвалідів війни I групи.

Механізм виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки (далі - грошова компенсація) та компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, передбачених Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань" та "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" визначається Порядком виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2004 р. N 785 (Порядок №785).

Пунктом 2 Порядку №785 визначено, що грошова компенсація виплачується інвалідам війни та інвалідам, зазначеним у статті 6-2 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Підставою для виплати грошової компенсації є такі документи: заява про виплату грошової компенсації; посвідчення особи, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку; облікові дані про одержання путівок та грошової компенсації.

Грошова компенсація виплачується особам через два роки після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, із заявою з приводу виплати грошової компенсації за невикористане санаторно-курортне лікування ОСОБА_2 звернувся до Управління соцзахисту у 2017 році. У 2014 та 2016 роках ОСОБА_2 отримував санаторно-курортне лікування.

За академічним тлумачним словником слово «протягом» уживається при позначенні часу існування кого-, чого-небудь, тривання якої-небудь дії, якогось процесу і т. ін..

Таким чином, оскільки у 2016 році позивач отримав санаторно-курортне лікування, що підтверджується матеріалами справи, зокрема зворотнім талоном для путівки 002218 санаторію «Перемога», вказане не заперечується позивачем, тому згідно Порядку №785 у нього виникає право на грошову компенсацію у 2019 році, за умови неотримання позивачем безоплатного санаторно-курортного лікуванням у 2017-2018 роках, тобто через два роки після подання до Управління соцзахисту відповідної заяви.

Порядком забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 р. N 187 визначено механізм забезпечення структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських рад санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів відповідно до Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань" та "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Зазначеним Порядком N 187 визначено, що структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчі органи міських рад забезпечують за рахунок коштів державного бюджету безплатними путівками до санаторно-курортних закладів відповідні категорії громадян.

Особи, зазначені у пункті 2 цього Порядку, повинні за зареєстрованим місцем проживання перебувати на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органах міських рад для санаторно-курортного лікування.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 з 07.07.2017 року знято з черги та обліку, як такого, що має право на санаторно-курортне лікування згідно інформації, наданої відділом реєстрації Новокаховської міської ради про те, що останній був виписаний з зареєстрованого місця проживання за рішенням суду.

Згідно пункту 7 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 р. N 117, у разі зміни місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, яку обслуговує уповноважений орган, пільговик або його законний представник повинен повідомити його про це письмово. У разі зміни місця проживання поза межами адміністративно-територіальної одиниці пільговик знімається з обліку в уповноваженому органі за попереднім місцем проживання та стає на облік за новим місцем проживання. Уповноважені органи за попереднім місцем проживання пільговика закривають його персональну облікову картку та видають пільговику довідку про зняття з обліку, а за новим місцем проживання відкривають нову облікову картку з дати реєстрації пільговика.

Проте, в даному разі позивач не змінював місце проживання, а за рішенням суду визнано таким, що втратив право користування певною квартирою. Оскільки фактично позивачем місце проживання змінено не було, тому у відповідача були відсутні підстави для його зняття з черги та обліку, як такого, що має право на санаторно-курортне лікування у зв'язку із зміною ним місця проживання.

Крім того, як вбачається із зазначених норм, до повноважень органів соціального захисту не входить складання актів обстеження за місцем фактичного проживання пільговиків для встановлення факту їх проживання за адресою отримання пільг.

Відповідно дост. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Таким чином посилання відповідача на відсутність у позивача права на отримання грошової компенсації внаслідок відсутності його за місцем проживання є помилковими.

Проте в даному разі, суд зазначає, що звернення позивача до суду за захистом його порушеного права є передчасним, оскільки позов подано до сплину дворічного строку, встановленого законодавством, для отримання компенсації, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10000 грн., то суд зазначає, що оскільки за результатами розгляду даної справи не встановлено порушення прав позивача з приводу обмеження його у праві виплати грошової компенсації за невикористане санаторно-курортне лікування, тому така вимога також не підлягає задоволенню.

У силу положень ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги і заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Згідно ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Керуючись статтями 241-246, 262 КАС України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1) залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 05 червня 2018 р.

Суддя Дмитрієва О.О.

кат. 10.3