Справа № 806/1971/18
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2018-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року м.Житомир справа № 806/1971/18

категорія 6.2.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панкеєвої В.А.,

секретар судового засідання Бондаренко Д.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання затвердити проект землеустрою та надати у власність земельну ділянку,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, яка полягає у відмові затвердити ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Ліщинської сільської ради, кадастровий номер :01:000:1121;

- зобов'язати відповідача затвердити проект землеустрою та надати йому у власність земельну ділянку площею 1,0 га для ведення особистого селянського господарства.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 11.11.2015 відповідач видав наказ про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,0 га. Зазначає, що після розробки проекту землеустрою звертався до Держгеокадастру у Житомирській області для затвердження. Листом від 16.11.2017 № Г-15578/0-11874/6-17 відповідач відмовив у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у зв'язку з наявними недоліками. Після усунення недоліків позивач повторно подав проект для затвердження, на що отримав повторну відмову з інших підстав. Вважає відмову відповідача незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі і просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, позивач звертався до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1,00 га для особистого селянського господарства на території Ліщинської сільської ради.

Листом від 16.11.2017 Г-15578/0-11874/6-17 відповідач відмовив у затвердженні у зв'язку з виявленням наступних недоліків: акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання не відповідає додатку 2 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376, а саме: дата складання акту не відповідає списку межових знаків переданих на зберігання та крокам межових знаків та їх невідповідність вимогам п.3.1 вищевказаної Інструкції. Крім того, запропоновано позивачу звернутись до розробника документації із землеустрою для усунення виявлених зауважень, після чого повторно заявити про затвердження документації (а.с.9).

Відповідачем не заперечується, що виконавцем на виконання листа від 16.11.2017 внесено виправлення до проекту і позивачем повторно подано до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Відповідач листом від 09.02.218 № Г-240/0-534/0/22-18 відмовив у затвердженні такого проекту. Відмова вмотивована тим, що засоби вимірювальної техніки повинні бути внесені до реєстру апаратури супутникових радіонавігаційних систем відповідно до пункту 6 Порядку використання апаратури супутникових радіонавігаційних систем під час проведення топографогеодезичних, картографічних, аерофотознімальних, проектних, дослідних робіт і вишукувань та кадастрових зйомок, затвердженого постановою КМУ від 13.07.1998 № 1075 і підпункту 8 пункту 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою КМУ від 14.01.2015 № 15; проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки пронумерувати та прошити враховуючи вимоги ст.50 Закону України "Про землеустрій". Запропоновано позивачу після усунення недоліків повторно звернутись із заявою для затвердження проекту землеустрою (а.с.10).

Не погоджуючись з повторною відмовою, позивач звернувся із позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Відповідно до статті 14 Основного Закону земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.2 ст.116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Приписами частини 2 статті 22 Земельного кодексу України встановлено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Відповідно до частини 3 статті 22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

У частині 7 статті 118 ЗК України наведено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою: надати дозвіл; надати мотивовану відмову у наданні дозволу.

Перелік документів, які повинен подати заявник, визначений законом. Вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені законом, забороняється. Підстави відмови у наданні дозволу є вичерпними. Відтак, будь-які дії, спрямовані на отримання від особи, яка звернулася за дозволом, додаткових матеріалів, в тому числі їх уточнення, прямо суперечать закону та є протиправними.

Дозвіл або відмова у його наданні є змістом відповідного індивідуального правового акту. Водночас, у частині 7 статті 118 ЗК України не визначено, в якій саме правовій формі вирішується це питання. Зокрема, чи необхідно приймати відповідне рішення органу з цього питання чи достатньо відповіді у формі листа.

Для порівняння, у частині 9 статті 118 ЗК України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та її надання.

Згідно з ч.8 ст.186-1 ЗК України у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).

Органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки.

Приписами ч.7 ст.186-1 ЗК України встановлено, що при погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не включені до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до статті 50 Закону України "Про землеустрій".

Повторна відмова не позбавляє права розробника проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки усунути недоліки проекту та подати його на погодження.

Нормами ст.50 Закону України "Про землеустрій" передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на об'єкти нерухомого майна для об'єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці; розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою.

Як вже встановлено судом, позивач неодноразово зверталася до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявами про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1,00 га за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

За результатами розгляду заяв відповідач листами від 16.11.2017 № Г-15578/0-11874/6-17 та від 09.02.2018 № Г-240/0-534/0/22-18 відмовляв позивачу в затвердженні проекту землеустрою.

Вказані листи мають різне обґрунтування та різні підстави відмови у затвердженні розробленого позивачем проекту землеустрою.

Суд критично ставиться до вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо відмови у затвердженні проекту з огляду на наступне.

Встановлено, що відповідачем за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 надано відповіді листами від 16.11.2017 та від 09.02.2018.

З огляду на наведене, Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області вчинялись дії щодо розгляду та надання відповідей, а тому твердження про протиправну бездіяльність відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а тому в даній частині позовних вимог слід відмовити.

Водночас, з метою захисту та недопущення порушення прав, свобод та законних інтересів позивача, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Здійснивши системний аналіз позовних вимог, оцінивши наявні у матеріалах справи докази та обставини справи в сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 надано відповіді, при цьому відповідач не затвердив проект землеустрою, а за результатами повторного звернення відмовив з інших підстав, тому суд виходить за межі позовних вимог та визнає протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо відмови у затвердженні проекту землеустрою.

Суд наголошує, неналежний розгляд заяви позивача та не прийняття відповідного рішення за результатами розгляду розцінюється як неналежне виконання суб'єктом владних повноважень своїх повноважень із недотриманням вимог чинного законодавства, що є порушенням основоположних принципів, викладених у статті 19 Конституції України.

Крім того, суд звертає увагу, що повторна відмова відповідача листом від 09.02.2018 № Г-240/0-534/0/22-18, вмотивована іншими причинами, що суперечить нормам чинного земельного законодавства України.

Щодо вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача затвердити проект землеустрою та надати у власність земельну ділянку, суд зазначає наступне.

Стаття 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету ОСОБА_4 Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_4 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Суд зазначає, що позивач, заявляючи дану позовну вимогу, фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо затвердження проекту землеустрою.

Отже, задоволення вказаної позовної вимоги фактично порушить закріплені законом виключні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області та зобов'яже вчинити дії поза встановленою чинним законодавством процедурою.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки ОСОБА_1 слід відмовити.

Судом мають бути вжиті заходи щодо відновлення порушеного права позивача. Юридичний захист має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У зв'язку з цим, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування.

Так, відповідач повторно відмовляючи у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки діяв всупереч положень Земельного кодексу України.

Судове рішення має виключати можливість прийняття суб'єктом владних повноважень подальших протиправних рішень дій чи бездіяльності щодо позивача.

Застосовуючи механізм захисту права та його відновлення, порушеного суб'єктом владних повноважень, суд вважає за необхідне зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,0 га для ведення особистого селянського господарства.

Приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи повторну відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області за результатами розгляду заяви ОСОБА_1, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Встановлено, що позивачем при подачі до суду позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн, про, що свідчить квитанція № NORV843196 від 20.04.2018 (а.с.4).

Частиною 3 статті 139 КАС України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням часткового задоволення позову ОСОБА_1, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області сплачений судовий збір у сумі 352,40 грн.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (вул.Довженка,45, м.Житомир, 10002, ) щодо відмови ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 10003, інд. код НОМЕР_1) у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,0 га для ведення особистого селянського господарства.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо затвердження проекту землеустрою та прийняти рішення на підставі норм чинного законодавства.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 352,40 грн.

В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.А. Панкеєва

Повне судове рішення складене 06 червня 2018 року