Справа № 805/4495/17-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2018-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року справа №805/4495/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Ястребової Л.В., Компанієць І.Д., секретаря судового засідання Терзі Д.А., за участю представника відповідача Помалюк І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2018 р. у справі № 805/4495/17-а (головуючий І інстанції Стойка В.В.) за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (далі - відповідач, ГУ ДФС у Донецькій області), в якому просила, визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.08.2017 року № 46681-1308 форми "Ф" на суму 24993,77 грн. (а.с.4-8).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області № 46681-1308 форми "Ф" від 30.08.2017 року в частині нарахування податкового зобов'язання у розмірі 14946,03 грн. В інший частині позовних вимог відмовлено (а.с.73-75).

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням судом норм матеріального права, та просить прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог (а.с.79-80).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що за положенням п.288.1 ст.288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. У власності позивача знаходилось нерухоме майно. 28.01.2010 року між позивачем та Бахмутською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки. Рішенням Бахмутської міської ради від 27.06.2017 року припинено договір оренди земельної ділянки. 17.07.2017 року на підставі заяви позивача від 11.07.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено реєстрацію іншого речового права за об'єктом нерухомого майна - земельної ділянки. На підставі зазначеного, апелянтом було сформовано податкове повідомлення-рішення, яким позивачу нарахована орендна плата за земельну ділянку за 2017 рік за період до реєстрації іншого речового права на об'єкт нерухомого майна - земельну ділянку, а саме за період з 01.01.2017 року по 17.07.2017 року (а.с.79-80).

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач у судове засідання не з'явися, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що дає суду право провести апеляційний перегляд справи у його відсутність.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

28 січня 2010 року між фізичною особою ОСОБА_3 та Артемівською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки територіальної громади м. Артемівська, згідно якого ОСОБА_3 (Орендар) приймає в строкове платне користування земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, іншої комерційної діяльності для обслуговування адміністративно-виробничого приміщення, яка знаходиться у АДРЕСА_1 площею 0,0347. Договір укладено строком до 28 січня 2015 року (а.с. 13).

Відповідно до п. 1 договору, позивач набула право на строкове платне користування земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови, іншої комерційної діяльності для обслуговування адміністративно-виробничого приміщення, яка знаходиться у АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1. За п.2 загальна площа земельної ділянки 0,0347 га.

02 лютого 2015 року між сторонами укладено Додаткову угоду до зазначеного договору, якою визначено розмір річної орендної плати - 30180,00 грн. та встановлено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції (п. 1.4, п. 10).

22 березня 2017 року позивач уклала договір купівлі-продажу нежитлової будівлі розташованої за адресою: АДРЕСА_1, та у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно зроблено запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 (а.с. 21).

Рішенням 102 сесії 6 скликання Бахмутської міської ради №6/102-1923 від 27 червня 2017 року за заявою позивача було припинено договір оренди земельної ділянки площею 0,0347 га по АДРЕСА_1 фізичній особі ОСОБА_3 (а.с.35).

17 липня 2017 року на підставі заяви позивача від 11 липня 2017 року внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 22).

30 серпня 2017 року Головним управлінням ДФС у Донецькій області прийнято податкове повідомлення-рішення №46681-1308, яким визначено позивачу розмір грошового зобов'язання за платежем орендна плата з фізичних осіб за період з 01.01.2017 року по 17.07.2017 року на суму 24993,77 грн. (а.с.11, 48).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку про недоведеність відповідачем правомірності прийнятого податкового повідомлення-рішення форми "Ф" № 46681-1308 від 30.08.2017 року в частині нарахування позивачу податкового зобов'язання у розмірі 14946,03 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За підпунктами 14.1.73 - 14.1.74, 14.1.136, 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди. Земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами. Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата). Плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України, об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Згідно з підпункту 271.1.1 пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

За пунктом 287.7 статті 287 Податкового кодексу України, у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

У частинах 1 та 2 статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За статтями 125 і 126 цього Кодексу, Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України. За статтею 378 цього Кодексу право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити платника земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

За пунктом 287.6 статті 287 Податкового кодексу України, у редакції на час укладення договору купівлі-продажу та реєстрації права власності на нерухоме майно, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

За частиною 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року №161-XIV до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Отже, законодавством визначено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника переходить право власності на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності будівля чи споруда, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. У випадку, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, при цьому документом, який посвідчує право на землю є відповідні документи, які видавалися при її наданні.

Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що обов'язок здійснювати оплату земельного податку та орендної плати за земельну ділянку, виникає у осіб, які набули право власності на будівлю, споруду або їх частину саме з моменту реєстрації права власності на таке нерухоме майно, тобто, є неважливим чи оформлено за власником нерухомості у встановленому законом порядку право власності чи право користування на земельну ділянку, яка розташована під об'єктами нерухомості чи ні, оскільки, оформлення права власності, або права користування земельною ділянкою може тривати певний час, а власник нерухомості, фактично користуючись земельною ділянкою, зобов'язаний сплачувати земельний податок (орендну плату) за таке користування.

Аналогічна правова позиція вже була висловлена Верховним Судом України у постанові від 8 червня 2016 року (справа №21-804а16), постанові від 12 вересня 2017 року (справа №21-3078а16) та Верховним судом у постанові від 31 січня 2018 року (справа №825/308/17).

З врахуванням викладеного, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу, 22 березня 2018 року право власності на будівлі розташовані на земельній ділянці перейшло до іншої особи, то з цієї дати до вказаної особи перейшов і обов'язок із сплати податку за земельну ділянку (орендної плати), як безпосереднього користувача земельної ділянки .

Суд вважає безпідставними посилання податкового органу на обставини внесення саме 17.07.2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрації іншого речового права за об'єктом нерухомого майна - земельної ділянки яким припинено договір оренди земельної ділянки, на якому розташована відчужена нерухомість, як на підставу для продовження обов'язку позивача по сплаті орендної плати за такою ділянкою саме до 17.07.2017 року, оскільки наведене не відповідає вищезазначеним положенням законодавства, які встановлюють обов'язок сплати податку (орендної плати) за земельну ділянку саме нових власників нерухомості, на якій розташоване набуте ними майно, з дати її придбання.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення в частині нарахування податкового зобов'язання за період з 22.03.2017 року по 17.07.2017 року у розмірі 14946,03 грн., оскільки відчуження об'єкту нерухомості, які розташовані на орендованій земельній ділянки зумовлює перехід сплати орендної плати за земельну ділянку, користувачем яких позивач вже не є.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2018 р. у справі № 805/4495/17-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2018 р. у справі № 805/4495/17-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 05 червня 2018 року.

Суддя-доповідач Е.Г.Казначеєв

Судді І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова