Справа № 813/1017/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 червня 2018 року

Київ

справа №813/1017/16

провадження №К/9901/12001/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 813/1017/16

за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС про стягнення середньомісячного заробітку, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Львівської митниці ДФС на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року, прийняту у складі головуючого судді Грень Н. М., та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого - Клюби В. В., суддів: Кухтея Р. В., Яворського І. О.,

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з адміністративним позовом до Львівської митниці ДФС про стягнення середньомісячної заробітної плати за час затримки виконання рішення суду за період з 20 січня 2012 року по 12 вересня 2013 року включно в сумі 74635,30 грн., за виключенням податків і зборів.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що згідно з постановою Львівського окружного адміністративного суду від 19 січня 2012 року, яка набрала законної сили, його поновлено на посаді та стягнуто з Львівської митниці ДФС середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21523,02 гривень.

Однак, незважаючи на те, що судове рішення в частині поновлення на посаді звернуто до негайного виконання, рішення у цій частині фактично виконано лише 12 вересня 2013 року.

Вважаючи, що у період з 20 січня 2012 року по 12 вересня 2013 року позивач перебував у вимушеному прогулі, за період якого Львівська митниця ДФС зобов'язана сплатити йому середній заробіток, що підлягає обчисленню відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, виходячи із середньоденної заробітної плати та з відрахуванням від обчисленої суми допомоги, отриманої в державній службі зайнятості, ОСОБА_2 звернувсь до суду з вимогою про стягнення середньомісячної заробітної плати за час затримки виконання рішення суду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду, яка прийнята 03 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року, позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Львівської митниці ДФС на користь позивача середньомісячну заробітну плату за час затримки виконання рішення суду за період з 20 січня 2012 року по 12 вересня 2013 року включно в сумі 73309, 57 грн. з урахуванням податків і зборів.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування касаційної скарги вказує, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі мала місце не з вини відповідача. Крім того відповідачем вчинялись всі можливі й необхідні дії щодо поновлення позивача на посаді, а відтак, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку по 12 вересня 2013 року.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 19 січня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 вересня 2014 року, визнано протиправним та скасовано наказ Державної митної служби України № 1821-к від 29 серпня 2011 року, поновлено позивача на посаді головного інспектора відділу дізнання та провадження у справах про порушення митних правил служби боротьби з контрабандою та порушенням митних правил Львівської митниці ДФС, а також стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 21523,02 гривень.

При цьому судове рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку в розмірі суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Так, 01 червня 2013 року на виконання наведеного судового рішення Державною митною службою України видано наказ за № 864-к, згідно з яким скасовано наказ від 29 серпня 2011 року за № 1821-к "По особовому складу" в частині припинення 29 серпня 2011 року перебування позивача на державній службі в митних органах та поновлено його на посаді.

Проте, з вказаним наказом позивача ознайомлено лише 12 вересня 2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що неможливість особою домогтися виконання судового рішення, ухваленого на її користь, є втручанням у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод. При цьому, право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін. Оплата ж вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника здійснюється відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) і у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган постановляє ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Суд першої інстанції вважав, що у цьому випадку мав місце факт затримки виконання рішення про поновлення позивача на роботі, у зв'язку з чим прийшов до висновку про необхідність стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки такого виконання, навівши в ухваленому рішенні розрахунки суми, яка підлягала задоволенню.

Зазначена позиція була підтримана і Львівським апеляційним адміністративним судом, який переглянув постанову суду першої інстанції та залишив її без змін.

Верховний Суд висновки судів вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП України обумовлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року у справі № 21-63а15.

За правилами встановленими статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною другою статті 372 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 3 частини першої статті 371 КАС передбачено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Крім цього, у пункті 34 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" вказано, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Слід зазначити, що рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ, розпорядження про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання.

Враховуючи те, що постанова Львівського окружного адміністративного суду від 19 січня 2012 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді фактично виконана 12 вересня 2013 року шляхом ознайомлення позивача з відповідним наказом, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій стосовно необхідності виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання судового рішення на підставі 236 КЗпП України.

Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Львівської митниці ДФС залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець