Справа № 287/9/18-а
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2018-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року м. Житомир справа № 287/9/18-а

категорія 10.2.4

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попової О. Г.,

секретар судового засідання Бойко Т.О.,

за участю:

представника відповідача Павлушенко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Ємільчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до Ємільчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Ємільчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирської області, яка полягає у відмові в призначенні ОСОБА_2 пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на п'ять років згідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";

- зобов'язати Ємільчинське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирської області з 18 січня 2018 року призначити ОСОБА_2 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на п'ять років згідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 18.01.2018;

- зобов'язати Ємільчинське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирської області з 18 січня 2018 року здійснити нарахування та виплатити пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на п'ять років згідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 18.01.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно з довідкою Олевської міської ради Житомирської області від 19.12.2017 №10178 та паспортних даних він проживає у зоні посиленого радіоекологічного контролю з 26.04.1986 до теперішнього часу та є потерпілим внаслідок аварії на ЧАЕС, що підтверджується посвідченням громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю, категорія 4, серія В-1 НОМЕР_3 від 10.01.1995.

Вказує, що посилання відповідача на порушення порядку видачі посвідчення, як на підставу для відмови у призначені йому пенсії є протиправним.

За твердженнями позивача, що він має достатній страховий стаж для виходу на пенсію та право на пенсію з урахуванням вимог ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зменшенням пенсійного віку на 5 років.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 14.03.2018 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 05.04.2018 о 12:00.

Судовий розгляд справи, призначений на 05.04.2018 о 12:00 було відкладено на 26.04.2018 о 10:00 у зв'язку із неявкою сторін у судове засідання.

Судовий розгляд справи, призначений на 26.04.2018 о 10:00 було відкладено на 10.05.2018 об 11:00 у зв'язку із неявкою представника відповідача належним чином повідомленого про дату, час та місце проведення судового розгляду.

Судовий розгляд справи, призначений на 10.05.2018 об 11:00 було відкладено на 31.05.2018 о 10:40 у зв'язку із ненадходженням відповіді на запит суду.

В підготовче судове засідання призначене на прибула представник відповідача.

Позивач в судове засідання не прибув, надіслав на офіційну електронну поштову адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача. (а.с.64)

Протокольною ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 31.05.2018 закрито підготовче провадження у справі та здійснено перехід до розгляду справи по суті, що зафіксовано секретарем судового засідання у протоколі судового засідання від 31.05.2018.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала.

Відповідач у строк, визначений ч.5 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та встановлений ухвалою суду від 14.03.2018 відзив на адміністративний позов не надіслав.

Положеннями статті 121 КАС України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов'язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Представником відповідача при клопотання про поновлення процесуального строку на подання відзиву подано не було.

Частиною шостою статті 162 КАС України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Частиною четвертою статті 159 КАС України встановлено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_2 народився 17.01.1963, є громадянином України, що постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю з 26.04.1986 по теперішній час у м. Олевськ Житомирської області, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями: посвідчення серії В-1 НОМЕР_3 від 10.01.1995 (4 категорія) (а.с. 9); довідкою Олевської міської ради Житомирської області від 19.12.2017 №10178 (а.с. 10); паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 (а.с. 8 та зворот).

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 місто Олевськ Житомирської області віднесене до зони посиленого радіоекологічного контролю (IV зона).

Встановлено, що та не заперечується сторонами, що позивач звертався до Ємільчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії з урахуванням вимог ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зменшенням пенсійного віку на 5 років.

Відповідач листом вих. №287/02 від 22.01.2018 повідомив позивачу, що рішенням начальника Ємільчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 22.01.2018 №4 ОСОБА_2 відмовлено в призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Зазначено, що для підтвердження статусу постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи позивачем було надано посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи серії В-1 НОМЕР_3 від 10.01.1995, виданого Олевською районною радою, що суперечить постановам Кабінету Міністрів України від 25.08.1992, №51 від 20.01.1997 та п.4 ст.65 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" де передбачено, що видача посвідчень здійснюється обласними державними адміністраціями, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування за місцем проживання. Виходячи з наведеного, підстави для призначення ОСОБА_2 пенсії зі зниженням віку на 5 років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" відсутні. (а.с. 11-12)

Не погоджуючись з оскаржуваною відмовою та вважаючи її протиправною, наголошуючи, що позивач має право на призначення пенсії з урахуванням вимог ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та зменшенням пенсійного віку на 5 років, ОСОБА_2 звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи оскаржувану відмову на відповідність ч.2 ст.2 КАС України, суд зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Положеннями статті 15 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII встановлено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом Української РСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв'язання пов'язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв'язання пов'язаних з цим проблем медичного і соціального характеру регламентовано Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-ХІІ)

Пунктом четвертим частини першої статті 14 Закону №796-XII визначено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема як особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Положеннями статті 55 Закону №796-ХІІ встановлено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Так, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Відповідно до абз.7 п.2 ч.1 ст.55 Закону №796-ХІІ особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років - зменшення віку передбачено 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Згідно з ч.3 ст.55 Закону №796-ХІІ призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, а також порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам врегульовано Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058-IV право на призначення пенсії за віком після досягнення пенсійного віку мають особи, які мають страховий стаж не менше 15 років до 01.01.2018.

Частинами першою-третьою статті 44 Закону №1058-IV встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій регулюється Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Пунктом 2.9 Порядку № 22-1 передбачено, що за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації), та вік.

Щодо наявності протиправної бездіяльності відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту позовної заяви, позивач наголошує, просить визнати протиправною бездіяльність Ємільчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирської області, яка полягає у відмові в призначенні ОСОБА_2 пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на п'ять років згідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Суд звертає увагу, що звернення позивача про призначення пенсії відповідачем було розглянуте та надано позивачу відповідь листом вих. №287/02 від 22.01.2018.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд наголошує, що твердження позивача про наявність протиправної бездіяльності не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Статтею п'ятою КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

З аналізу викладеного суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак обов'язковою умовою надання правового захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Суд звертає увагу, що відсутність бездіяльності суб'єкта владних повноважень щодо не розгляду заяви позивача та прийняття відповідного рішення за результатами такого розгляду виключає наявність порушення прав та законних інтересів позивача внаслідок такої бездіяльності.

Зважаючи на відсутність бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви та відсутність порушеного права позивача, позовні вимоги у даній частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Водночас, з метою відновлення порушеного права позивача, суд зазначає наступне.

Суд звертає увагу, що позивач має посвідчення громадянина, який постійно проживає та працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) серія В-1 НОМЕР_3, видане 10.01.1995 уповноваженим на той час органом, а саме Олевською районною радою, яке було дійсним і відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 за №51 не підлягало перереєстрації.

Згідно з довідкою Олевської міської ради Житомирської області від 19.12.2017 №10178 та паспортних даних з 26.04.1986 до теперішнього часу ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у м. Олевськ, Житомирської області, що відноситься до зони посиленого радіоекологічного контролю та є потерпілим внаслідок аварії на ЧАЕС (а.с. 8, 10).

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що позивач має право на пенсійне забезпечення при досягненні 55 років відповідно до ст.26 Закону №1058-IV № та ст. 55 Закону №796-ХІІ.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права. Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Застосовуючи механізм захисту права та його відновлення, порушеного суб'єктом владних повноважень, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9, ч. 2 ст. 245 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та Визнати протиправною відмову Ємільчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирської області в призначенні ОСОБА_2 пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на п'ять років, оформлену листом вих. №287/02 від 22.01.2018, а також зобов'язати Ємільчинське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирської області з 18 січня 2018 року призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на п'ять років згідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-XII.

Покладення такого обов'язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб'єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб'єкта та зобов'язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов'язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем в порушення ч.2 ст.77 КАС України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність відмови Ємільчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирської області в призначенні ОСОБА_2 пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на п'ять років, оформлену листом вих. №287/02 від 22.01.2018, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення на підставі ст.382 КАС України суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Аналіз наведених норм свідчить на користь висновку, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Поряд з цим суд враховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Приймаючи до уваги обставини даної справи, суд не вважає за необхідне зобов'язувати суб'єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення, а тому відмовляє у встановленні судового контролю за виконанням постанови в даній справі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч.3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи сплату позивачем судового збору у розмірі 704,80 грн та часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з Ємільчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирської області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 352 грн 40 коп. судових витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246 КАС України, суд,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, Олевськ, Житомирська область, 11001. РНОКПП НОМЕР_1) до Ємільчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Соборна, 45, Ємільчине, Ємільчинський район, Житомирська область, 11201. Код ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Ємільчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирської області в призначенні ОСОБА_2 пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на п'ять років, оформлену листом вих. №287/02 від 22.01.2018.

Зобов'язати Ємільчинське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирської області з 18 січня 2018 року призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку на п'ять років згідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-XII.

У решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 з Ємільчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирської області за рахунок бюджетних асигнувань 352 грн 40 коп. (триста п'ятдесят дві гривні сорок копійок) судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.Г. Попова

Повне судове рішення складене: 11 червня 2018 року.