Справа № 826/13443/17
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 травня 2018 року 11:31 № 826/13443/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Васильченко І.П., при секретарі судового засідання Ксендзові А.С., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни
провизнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

за участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_1;

від позивача: ОСОБА_3;

від відповідачів 1, 2: не з'явилися.

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 22 травня 2018 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни, в якому просить:

1. Визнати неправомірними дії Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації та зобов'язати її скасувати внесені відомості до реєстраційного обліку стосовно зняття ОСОБА_1 з реєстрації його місця проживання за адресою: квартира АДРЕСА_1.

2. Визнати неправомірними дії приватного нотаріуса Гембарської С.І. та скасувати рішення р/н № 30478892 від 15.07.2016 р. про державну реєстрацію за ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» нової іпотеки на квартиру АДРЕСА_1, скасувати записи про проведену державну реєстрацію прав та документи на підставі яких проведену державну реєстрацію прав.

3. Визнати неправомірними дії приватного нотаріуса Гембарської С.І. та скасувати рішення р/н 30483419 від15.07.2016 р. про внесення на підставі заяви ОСОБА_4 змін до запису нової іпотеки за номером № 15419591 від 15.07.2016 р., скасувати записи про проведену державну реєстрацію прав та документів на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 28.11.2017 р. відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 18.12.2017 р. закінчено підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги мотивовані протиправними діями відповідачів щодо зняття позивача з квартирного обліку та прийняття рішень про внесення змін до запису нової іпотеки, якими було змінено іпотекодержателя та, в подальшому. власника квартири.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представники відповідачів 1, 2 в судове засідання не з'явилися про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомили.

Представник відповідача 1 згідно наданих письмових заперечень проти позову заперечує та просить суд відмовити в їх задоволенні, оскільки зняття позивача з місця реєстрації відбулося у відповідності до вимог чинного законодавства у зв'язку із втратою останнім права користування квартирою, в якій він поживав. Відповідач 1 не наділений повноваженнями щодо перевірки законності вчинених правочинів та відомостей внесених до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно наданих письмових заперечень відповідач 2 проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні. Вважає позов необґрунтованим та безпідставним, а звернення стягнення на квартиру позивача на користь ОСОБА_4 таким, що відбулося у спосіб, передбачений законом України «Про іпотеку» та договору іпотеки.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва встановив наступне.

05.02.2007 р. між Відкритим акціонерним товариством Банк «Біг Енергія» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 11/02-02-2007 (далі- кредитний договір), згідно якого ОСОБА_1 отримав від банку кредит в розмірі 55000,00 доларів США до 09.02.2009 р. під 16 % річних.

З метою виконання забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між ОСОБА_1 та ВАТ Банк «Біг Енергія» було укладено договір іпотеки від 05.02.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю., за реєстровим № 384 (надалі- договір іпотеки). Відповідно до вказаного договору ОСОБА_1 передав в іпотеку в забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору нерухоме майно- квартиру АДРЕСА_1.

За умовами р. 4 Договору іпотеки, в разі невиконання або неналежного виконання позивачем своїх зобов'язань за кредитним договором до договором іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса, рішення суду або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до п. 6.1 цього договору.

Розділом 6 договору іпотеки передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із п. 6.1.1 договору іпотеки одним із способів звернення стягнення на предмет є перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

В подальшому, між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір про відступлення права за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю. 05.02.2007 року за реєстровим № 384 від 28.01.2014 р., за умовами якого ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло права вимоги до позивача за договором іпотеки від 05.02.2007 р. (договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А.).

Надалі, між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 15.07.2016 р. за умовами якого ТОВ «Гровінг Стейт» набуло право вимоги до позивача за договором іпотеки від 05.02.2007 р.

Відповідне право нового іпотекодержателя - ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» згідно із ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., про що було прийнято рішення № 30478892 від 15.07.2016 р.

Між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 1507-2016 від 15.07.2016 р., за умовами якого ОСОБА_4 набув права вимоги до позивача за договором іпотеки від 15.07.2016 р. та кредитним договором № 11/02-02-2007 від 05.07.2007 р., про що було прийнято рішення № 30483419 від 18.07.2016 р.

В подальшому ОСОБА_1 було знято з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 на підставі звернення ОСОБА_7 - уповноваженого представника ОСОБА_4 до Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації з відповідною заявою.

ОСОБА_8 був знятий з реєстрації місця проживання як такий, що втратив право користування житловим приміщенням у зв'язку з відчуженням житла у відповідності до п. 26 Правил реєстрації місця проживання.

Позивач, вважаючи оскаржувані рішення відповідачів неправомірними та такими, що порушують його права та законні інтереси, звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV (надалі- Закон N 1952-IV).

Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Згідно ч. 5 ст. 3 Закону N 1952-IV державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв. Державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія.

За приписами ст. 15 Закону N 1952-IV визначено порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, зокрема, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону N 1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов'язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 затверджено Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядок надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (надалі - Порядок № 868). Вказаним Порядком визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Згідно п. 36 Порядку № 868 для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Перелік документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, серед яких, зокрема, є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат; інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону (п. 37).

У відповідності до п. 46 Порядку № 868 для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року N 898-IV (надалі - Закон N 898-IV) визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки містить стаття 33 Закону N 898-IV.

Так, відповідно до абз. 1 вказаної статті у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється зокрема згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно ст. 12 Закону N 898-IV у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ст. 35 Закону N 898-IV у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно із ст. ст. 36, 37 названого Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Для забезпечення виконання умов виконання кредитного договору № 11/02-02-2007, між ОСОБА_8 та ВАТ Банк «Біг Енергія» укладено договір іпотеки, який посвідчив приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов П.Ю. та зареєстрував в реєстрі за № 384 від 05.02.2007 р. Після чого у відповідному державному реєстрі було здійснено запис про накладення обтяження, зокрема, заборону на відчуження іпотечного майна, а саме: заборону на продаж однокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 13.05.1994 р. Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної держадміністрації міста Києва, згідно із розпорядженням (наказом) № 10549 від 13.05.1994 р. та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації м.Києва за № 5011 від 18.05.1994 р.

Відповідно до п. 3.3 іпотечного договору - іпотекодержатель - ВАТ Банк «Біг Енергія» та іпотекодавець - ОСОБА_1 погодили, що іпотекодержатель може бути замінений на третю особу лише у випадках, передбачених чинним законодавством, зокрема, відповідно до вимог ст. 42 Закону України «Про іпотеку», а також у разі якщо зобов'язання іпотекодавця відповідно до умов п. 2.1 кредитного договору № 11/02-02-2007 особисто виконає поручитель ТОВ «Некос-Ріелті», який одночасно був представником позивача та з яким ВАТ Банк «Біг Енергія» уклав договір поруки № 32/02-02-2007.

Отже, згідно умов п. 3.3 договору іпотеки та п. 2.1 кредитного договору лише після того як попередньому іпотекодержателю буде сплачена повна сума основного зобов'язання за кредитним договором, лише тоді третя особа вважається наступним іпотекодержателем на користь якого попередній іпотекодержатель здійснив відступлення прав за іпотечним договором.

Натомість 28.01.2014 р. приватний нотаріус КМНО Горобинська Г.А. посвідчила у Державному реєстрі за № 121 та зареєструвала договір про те, що ВАТ Банк «Біг Енергія» відступив ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права за іпотечним договором.

12.09.2016 р. на підставі виконавчого листа № 75 ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» ініціювало примусове стягнення на користь ВАТ Банк «Біг Енергія» з ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 1 293 982,27 грн.

Апеляційним судом м.Києва від 09.10.2012 р. у справі № 22-ц/2690/14917/12 було розглянуто цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 03.12.2010 р. в справі за позовом ОСОБА_1 до ВАТ Банк «Біг Енергія», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щадко Оксани Іларівни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, вирішено апеляційну скаргу ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 03.12.2010 р. скасовано та ухвалено нове рішення наступного змісту. Позов ОСОБА_1 до ВАТ «Банк «Біг Енергія», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щадко Оксани Іларівни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити. Визнати виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 від 15.02.2010 р., зареєстрований в реєстрі за № 75 про звернення стягнення на предмет іпотеки: квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1 таким, що не підлягає виконанню.

Вироком Деснянського районного суду м.Києва від 16.07.2012 р. ОСОБА_1 визнано потерпілим у шахрайській схемі, яку запроваджено протягом лютого 2007 року по грудень 2008 року через ОСОБА_12 українським пастором нігірійського походження ОСОБА_13 у заволодінні кредитними коштами 70 громадян, більшість з якими були прихожанами цієї церкви. Вказана шахрайська схема була реалізована за допомогою посадових осіб ВАТ Банк «Біг Енергія» та ТОВ «Некос-Ріелті».

Завдяки комплексу методів психологічного впливу, директор ПП ІКК «Грант» ОСОБА_12 за сприянням ТОВ «Некос-Ріелті», яка, в свою чергу, перебувала в змові з першим заступником голови правління ВАТ Банк «Біг Енергія» ОСОБА_14, використовувала приміщення банківської установи як власний офіс, де вона власноруч, за відповідними кредитними договорами, замість кредиторів отримувала із каси банку готівку в іноземній валюті на загальну суму 2,74 млн. дол. США. Вирок суду набрав законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому, 25.01.2017 р. спірна квартира була переоформлена приватним нотаріусом КМНО Куксовою Марією Сергіївною з ОСОБА_4 на ОСОБА_16, номер запису про право власності: 18705703.

15.07.2017 р. спірна квартира була переоформлена приватним нотаріусом КМНО Скляром Олександром Леонідовичем на ОСОБА_18, номер запису про право власності: 19018827.

Таким чином, передача права вимоги від ВАТ Банк «Біг Енергія» до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та ОСОБА_4 на спірну квартиру із подальшим її перепродажем ОСОБА_16, ОСОБА_18 була вчинена під час наявності обмеження на відчуження спірної квартири позивача та завдяки шахрайській схемі, вчиненою за допомогою посадових осіб ВАТ Банк «Біг Енергія» та ТОВ «Некос-Ріелті».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року N 1304-VII (надалі - Закон N 1304-VII), встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У свою чергу, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону N 1304-VII, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

При цьому, положеннями цього Закону не встановлено, що іпотека припиняється, а лише передбачено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 (ЄДРСР №51404742).

Таким чином, положеннями Закону N 1304-VII, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника (незалежно від суб'єкта, який здійснює таке стягнення), що фактично і було зроблено за результатами прийняття оскаржуваного у даній справі рішення.

Судом встановлено, що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позивача, що підтверджується довідкою від 14.12.2014 р. та карткою прописки (а.с. 155-157 т. 1), а загальна площа не перевищує 140 кв. метрів. При цьому, під час судового розгляду справи відповідачем 2, який у спірних правовідносинах виступає суб'єктом владних повноважень, не надано суду доказів проведення перевірки щодо відповідності вказаного об'єкту нерухомого майна наведеним положенням Закону N 1304-VII. Іншого відповідачем 2 не доведено, а з матеріалів справи не вбачається.

Окрім того, суд враховує, що відповідачем 2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.07.2016 р. вчинено дві нотаріальні дії, тобто в один день зареєстровано два договори № 584, № 585 стосовно відступлення права вимоги за одним і тим же іпотечним договором № 384.

Також суд звертає увагу на те, що заборгованість позивача за кредитним договором згідно додатку № 2 до договору купівлі-продажу права вимоги №3-233 від 27.12.2013 р., укладеного між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» становить 360 198,07 гривень (а.с. 201-202 т. 1). Натомість в свідоцтві про вимогу сплатити борг від 19.09.2016 р. відповідач 2 вказує, що розмір заборгованості становив 1 293 982,27 грн., що вбачається з переданого ОСОБА_4 розрахунку заборгованості.

Отже, заявлена сума заборгованості матеріалами справи не підтверджується.

Окрім того, суд зауважує, що між позивачем та ВАТ Банк «Біг Енергія» не укладалося додаткових угод, в яких позивач надавав згоду на заміну іпотекодержателя та/або не повідомлявся про заміну кредитора відповідно до вимог ч. 2 ст. 518 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи, відповідачем 2 було складено свідоцтво від 19.09.2016 р. про те, що вона на підставі ст. 84 Закону України «Про нотаріат» посвідчила заяву ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, яку передано ОСОБА_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, в якій він просить повернути суму боргу в розмірі 1 293 982,27 грн., що складається із заборгованості за кредитом та заборгованості за процентами та повністю сплатити вказані кошти протягом 30 днів з моменту отримання вказаної вимоги про повернення боргу.

Відповідно до ст. 84 Закону України «Про нотаріат» 2 вересня 1993 року N 3425-XII (надалі - Закон N 3425-XII) нотаріус передає заяви громадян, підприємств, установ та організацій іншим громадянам, підприємствам, установам і організаціям, якщо вони не суперечать закону та не містять відомостей, що порочать честь і гідність людини. Заяви передаються поштою із зворотним повідомленням або особисто адресатам під розписку. Заяви можуть передаватися також з використанням технічних засобів.

На прохання особи, що подала заяву, їй видається свідоцтво про передачу заяви.

Наведеною вище нормою визначено, що нотаріус може передати громадянину заяву із визначеними в ній іншою особою відомостями. На підтвердження передачі такої заяви нотаріусом видається свідоцтво про передачу такої заяви. Тобто особі має бути скеровано не свідоцтво, а безпосередньо заява. Свідоцтво є підтверджуючим документом щодо направлення заяви адресату.

В той же час суд зауважує, що положення вказаної статті не стосуються вимоги щодо сплати заборгованості за іпотечним договором.

Судом встановлено, що матеріали реєстраційної справи не містять заяви ОСОБА_4 щодо необхідності погашення боргу із зазначенням суми заборгованості.

В матеріалах реєстраційної справи наявна експрес-накладна 1483 ТОВ «Нова пошта», якою було скеровано ОСОБА_1 свідоцтво із вимогою про сплату боргу. В той же час, доказів того, що позивач отримав заяву ОСОБА_19 матеріали справи не містять. Таким чином, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача 2 на те, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про необхідність сплати боргу, однак проігнорував вказану вимогу.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. не було вчинено всіх перелічених у статті 35, 36, 37 Закону України «Про нотаріат», у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, нотаріальних дій з об'єктом нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а тому відповідач 2 не мав передбачених законодавством підстав здійснювати дії щодо реєстрації нових іпотек.

Виходячи із наведеного вище, суд приходить до висновку, що дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни щодо державної реєстрації за ТОВ «ФК «Гровінг стейт» нової іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 та про внесення змін до запису іпотеки за № 15419591 від 15.07.2016 р. є протиправними, а тому слід визнати протиправними та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни №30478892 від 15.07.2016 р. про державну реєстрацію за ТОВ «ФК «Гровінг стейт» нової іпотеки на квартиру на квартиру АДРЕСА_1 та рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни № 30483419 від 15.07.2016 р. про внесення змін до запису нової іпотеки за №15419591 від 15.07.2016 р.

Відповідно до ст. 17 Закону N 898-IV іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Зважаючи на те, що записи про проведену державну реєстрацію прав та документи на підставі яких проведену державну реєстрацію прав на договір іпотеки є погашеними в силу приписів вищенаведеної статті, відповідно вимоги в частині їх скасування не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання неправомірними дії Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації та зобов'язати її скасувати внесені відомості до реєстраційного обліку стосовно зняття ОСОБА_1 з реєстрації його місця проживання за адресою: квартира АДРЕСА_1, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження регламентовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року N 1382-IV (надалі - Закон N 1382-IV).

Правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України (ст. 10 вказаного Закону).

На виконання ст. 10 Закону N 1382-IV постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. N 207 затверджено Правила реєстрації місця проживання (надалі - Правила N 207).

Відповідно до ст. 7 Закону N 1382-IV, яка кореспондує п. 26 Правил N 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:

заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;

судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

свідоцтва про смерть;

паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

інших документів, які свідчать про припинення:

підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства;

підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту;

підстав на право користування житловим приміщенням.

Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

Разом із заявою особа подає:

документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження;

військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

У разі подання заяви представником особи додатково подаються:

документ, що посвідчує особу представника;

документ, що підтверджує повноваження особи як представника (законного представника).

Зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Особа може доручити в установленому законодавством порядку подати заяву про зняття з реєстрації місця проживання відповідній посадовій особі виконавців послуг з управління (утримання) багатоквартирного будинку (гуртожитку), об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельного кооперативу, управителя багатоквартирного будинку за місцем її проживання.

Таким чином, підставою для зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням у зв'язку з відчуженням житла.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для зняття ОСОБА_8 з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 було звернення ОСОБА_7 - уповноваженого представника ОСОБА_4 до Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації з відповідною заявою, до якої долучено Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 21.09.2016 р. № 68612710, де власником значиться ОСОБА_4.

Отже, ОСОБА_1 був знятий з реєстрації місця проживання як такий, що втратив право користування житловим приміщенням у зв'язку із відчуженням житла

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що знаття з обліку відбулось без рішення суду про примусове виселення, про позбавлення права на житлове приміщення, про позбавлення права користування житловим приміщенням, оскільки відчуження житла є самостійною підставою для зняття з реєстрації місця проживання на підставі п. 26 Правил № 207.

Таким чином, оскільки на момент зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 власником спірної квартири був ОСОБА_4, а відтак, враховуючи факт відчуження вказаного житлового приміщення, - зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі відбулось у відповідності до вимог чинного законодавства.

Враховуючи, що право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 припинено внаслідок набуття на нього права власності іншими особами, а також зважаючи на те, що право власності позивача на час розгляду справи не відновлено, у суду відсутні підстави для скасування внесених відомостей до реєстраційного обліку стосовно зняття ОСОБА_1 з реєстрації його місця проживання за адресою: квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Згідно з Основним Законом України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ч. 1, ч. 2 ст. 55).

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст. 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права 1966 року (ст. 2) та в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) (ст.13).

За п. 1 ст. 52 Хартії основоположних прав Європейського Союзу 2000 року будь-яке обмеження прав і свобод, що визначаються цією хартією, повинне здійснюватися на підставі закону з повагою до сутності цих прав та свобод. Застосовані за принципом пропорційності обмеження можуть бути встановлені тільки тоді, коли вони є необхідними та відповідають цілям і загальним інтересам, які визнані Європейським Союзом, або потребі захистити права і свободи інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд враховує, рішення Європейського Суду з прав людини справа «Пелевін проти України», Заява N 24402/02, Страсбург, 20 травня 2010 року, відповідно до якого встановлені обмеження мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Виходячи із наведеного вище, беручи до уваги факти, викладені в позовній заяві та, встановлені судом на підставі наданих сторонами доказами, з урахуванням розподілу між ними обов'язків по доказуванню, а також, дотримуючись необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи, яка звернулася до суду, і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача, а тому останні підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають відшкодуванню, позаяк позивач під час звернення до суду був звільнений від їх сплати.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни щодо державної реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю ФК "Гровінг стейт" нової іпотеки на квартиру АДРЕСА_1.

Визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни №30478892 від 15.07.2016 р. про державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю ФК "Гровінг стейт" нової іпотеки на квартиру АДРЕСА_1.

Визнати протиправними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни про внесення змін до запису нової іпотеки за № 15419591 від 15.07.2016 р.

Визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни № 30483419 від 15.07.2016 р. про внесення змін до запису нової іпотеки за №15419591 від 15.07.2016 р.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко

Повний текст судового рішення складено та підписано 04.06.2018 р.