Справа № 2а-9999/10/1570
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

05 червня 2018 року

справа №2а-9999/10/1570

адміністративне провадження №К/9901/2750/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач)

суддів: Гончарової І. А., Олендера І. Я.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Арцизької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2011 року у складі судді Аракелян М. М. та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2013 року у складі колегії суддів Домусчі С. Д., Кравця О. О., Шеметенко Л. П. у справі № 9999/10/1570 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лілія-М» до Арцизької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2010 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лілія-М» (далі - Товариство, платник податків, позивач у справі) звернулося до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Арцизької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області (далі - податковий орган, відповідач у справі) про скасування податкових повідомлень-рішень від 07 травня 2010 року № /0 та від 28 липня 2010 року № /1, якими збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 158 565 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 79 329 грн.; а також податкових повідомлень-рішень від 07 травня 2010 року № /0 та від 28 липня 2010 року № /1, якими збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 64 173 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 32 087 грн., з мотивів безпідставності їх прийняття.

21 червня 2011 року постановою Одеського окружного адміністративного суду позов задоволено частково, скасовано податкові повідомлення-рішення від 07 травня 2010 року № /0 та від 28 липня 2010 року № /1, якими збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 158 565 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 79 329 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з протиправності спірних податкових повідомлень-рішень у зв'язку з недоведенням податковим органом складу податкового правопорушення, а саме протиправного формування податкового кредиту у жовтні-листопаді 2008 року на суму 158 565 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині, суд першої інстанції висновувався з правомірності податкових повідомлень-рішень в частині збільшення податкових зобов'язань з податку на прибуток внаслідок доведення податковим органом заниження податку на прибуток на загальну суму 64 173 грн.

27 листопада 2013 року постановою Одеського апеляційного адміністративного суду постанову суду першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою задоволено позов Товариства у повному обсязі.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд апеляційної інстанції висновувався з протиправності спірних податкових повідомлень-рішень та недоведеності податковим органом складу податкових правопорушень, покладених в основу їх прийняття.

03 січня 2014 року відповідач подав касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України.

08 січня 2014 року ухвалою Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків до 10 лютого 2014 року (суддя Бившева Л. І).

03 квітня 2014 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження за наслідком усунення відповідачем недоліків касаційної скарги у встановлений судом строк та витребувано з Одеського окружного адміністративного суду справу № 9999/10/1570.

10 січня 2018 року матеріали касаційної скарги передано до Верховного Суду.

11 січня 2018 року матеріали касаційної скарги прийнято до провадження та повторно витребувано з Одеського окружного адміністративного суду справу № 9999/10/1570.

01 лютого 2018 року справа № 9999/10/1570 надійшла до Верховного Суду.

У касаційній скарзі відповідач посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, а саме положень пункту 4.1 статті 4, пункту 5.1 статті 5, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5, підпункту 11.3.1 пункту 11.3 статі 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР), підпункту 7.4.1 пункту 7.4, пункту 7.5.1 пункту 7.5, абзацу 2 підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР (далі - Закон № 168/97-ВР), статтю 159 Кодексу адміністративного судочинства України. Скаржник доводить правомірність спірних повідомлень-рішень, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства відмовити.

Відзив позивача на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється у попередньому судовому засіданні, відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд, переглянувши постанови судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що у березні 2010 року відповідачем проведено планову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 жовтня 2008 року по 30 вересня 2009 року, за результатами якої складений акт від 18 березня 2010 року №123/23-33952607 (далі - акт перевірки).

На підставі акта перевірки згідно з підпунктом 4.2.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21 грудня 2000 року № 2181 (далі - Закон № 2181), з урахуванням рішень, прийнятих за наслідками процедури апеляційного адміністративного оскарження, податковим органом прийнято спірні податкові повідомлення-рішення.

Касаційна скарга податкового органу підлягає перегляду в межах доводів та вимог відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

Податковими повідомленнями-рішеннями від 07 травня 2010 року № /0 та від 28 липня 2010 року № /1 за порушення пункту 4.1 статті 4, абзацу «д» підпункту 7.2.1 пункту 7.2, підпункту 7.2.3 пункту 7.2, абзацу 2 підпункту 7.2.6 пункту 7.2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.4.1 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закон № 168/97-ВР, підпункту 5.7 розділу ІІ «Податковий кредит» пункту 5 Порядку заповнення та подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 30 травня 1997 року № 166 (у редакції наказу від 15 червня 2005 року №213), пункту 2, пункту 11 Порядку оформлення поштових відправлень матеріалів звітності, розрахункових документів і декларацій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 липня 1997 року № 799, пункту 12 «Порядку заповнення накладної», затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 30 травня 1997 року № 165, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 червня 1997 року за № 233/203 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 158 565 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 79 329 грн.

Склад податкового правопорушення, покладеного в основу прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, доводиться податковим органом на підставі висновків про завищення сум податкового кредиту у жовтні-листопаді 2008 року у загальному розмірі 158 656 грн., внаслідок здійснення двох груп операцій.

Протиправність дій позивача, на думку податкового органу, полягає у віднесенні до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість за податковими накладними, що виписані в іншому, ніж звітний податковий період, на загальну суму 154 659 грн. без подання заяви про порушення продавцем порядку заповнення накладних.

Друга група порушень полягає у віднесенні до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість у розмірі 3 997 грн. за податковою накладною, в якій неправильно вказано місце розташування юридичної особи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем у жовтні-листопаді 2008 року задекларовано суму податкового кредиту у загальному розмірі 154 659 грн. на підставі податкових накладних, виписаних постачальниками в попередніх податкових періодах, а саме в червні, липні та вересні 2008 року, але фактично отриманих у жовтні-листопаді 2008 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що неналежне оформлення податкових накладних, за якими сплачено 3 997 грн. податку на додану вартість, продавцем допущено внаслідок відсутності у нього адреси покупця. У податковій накладній вказано не адресу місця реєстрації Товариства, а фактичну адресу, вказану у договорі оренди нерухомого майна, яке використовувалось у господарській діяльності позивача.

Змістом пункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. У разі відмови з боку постачальника товарів (послуг) надати податкову накладну або при порушенні ним порядку її заповнення отримувач таких товарів (послуг) має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум цього податку до складу податкового кредиту.

Задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суди попередніх інстанцій висновувалися з того, що право платника на податковий кредит підтверджується податковими накладними, отриманими після закінчення податкових періодів, в яких відбулися оплата та отримання товарів (робіт, послуг). Суми податку, вказані в таких податкових накладних, можуть бути включені до складу податкового кредиту в податковому періоді, в якому такі податкові накладні отримані, що узгоджується з положеннями підпункту 7.2.3 підпункту 7.2.6. пункту 7.2., підпункт 7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.5.1. пункту 7.5. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та зазначає, що у разі коли право платника на податковий кредит підтверджується податковими накладними, отриманими після закінчення податкових періодів, у яких фактично відбулися господарські операції, суми податку на додану вартість, вказані у таких податкових накладних, можуть бути включені до складу податкового кредиту в податковому періоді, в якому такі податкові накладні отримані. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справах цієї категорії, висловленій, зокрема, у постанові від 5 грудня 2011 року (№ 21-245а11).

Певні недоліки податкової накладної не можуть слугувати підставою для виключення сум, сформованих на підставі такої накладної, із податкового кредиту, за умови дотримання пункту 5 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 30 травня 1997 року №165 (у редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин).

Щодо податку на прибуток.

Податковими повідомленнями-рішеннями від 07 травня 2010 року № /0 та від 28 липня 2010 року № /1 за порушення пункту 4.1 статті 4, підпункту 11.3.1 пункту 11.3 статті 11, пункту 5.1, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закон № 334/94-ВР збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 64 173 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 32 087 грн.

Підставою застосування штрафних (фінансових) санкцій визначено підпункт 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181.

Склад податкового правопорушення щодо заниження податкового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 64 173 грн. доводиться податковим органом на підставі висновку про заниження у IV кварталі 2008 року валового доходу на загальну суму 107 960 грн., а також завищенням валових витрат у 2008-2009 роках на загальну суму 148 730 грн.

Щодо заниження доходу.

Заниження валового доходу платником податків на суму 107 960 грн. доводився податковим органом на підставі висновку про невідображення цієї суми в бухгалтерському обліку за IV квартал 2008 року за операцією з відвантаження олії у кількості 26,99 тон Товариству з обмеженою відповідальністю «Олійно-жировий Альянс» за виписаною видатковою накладною № ЛЛ - 0000035 від 01 жовтня 2008 року на суму 129 552 грн. (в тому числі 107 960 грн. - без податку на додану вартість; податок на додану вартість - 21 592 грн.).

Судами попередніх інстанцій на підставі видаткової накладної № ЛЛ - 0000035 від 01 жовтня 2008 року та товарно-транспортної накладної №466445 від 30 вересня 2008 року встановлено, що фактично олія відвантажена покупцю 30 вересня 2008 року. Податкові зобов'язання за вказаною операцією відображено у Декларації з податку на додану вартість за вересень 2008 року.

Відповідно до підпункту 11.3.1 пункту 11.3 статті 3 Закону № 334/94-ВР (у редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) передбачено, що датою збільшення валового доходу вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше, в тому числі дата відвантаження товарів.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо безпідставності висновків податкового органу в частині заниження валового доходу у 4 кварталі 2008 року на суму 107 960 грн., оскільки платник податків включив суму 107 960 грн. до валового доходу у вересні 2008 року по даті відвантаження олії згідно з підпунктом 11.3.1 пункту 11.3 статті 3 Закону № 334/94-ВР.

Щодо завищення валових витрат.

Завищення валових витрат у 2008-2009 роках на загальну суму 148 730 грн. обґрунтовується податковим органом за наслідком аналізу двох господарських операцій, а саме формування витрат за розрахунками за постачання електроенергії на суму 87 210 грн., та віднесенням до складу валових витрат витрат на поліпшення основних фондів витрат у розмірі 61 520 грн., без підтвердження первинними документами їх взаємозв'язку з господарською діяльністю Товариства.

Щодо витрат на компенсацію вартості електроенергії.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що за договором оренди нерухомого майна від 01 березня 2008 року позивач є наймачем (орендарем) нежилих приміщень за адресою Болградське шосе, 8 м. Ізмаїл, укладеного з Приватним підприємством «Бессарабія-В», умовами якого передбачено, серед іншого, здійснення компенсації витрат за спожиту електроенергію.

Факт використання приміщень у господарській діяльності Товариства, а також розмір витрат досліджено та встановлено судом апеляційної інстанції

Відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Верховний Суд зазначає, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути фактично здійснені і підтверджені належними і допустимими первинними документами, які відображають реальність господарських операцій позивача з фізичними особами, і є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційної інстанції щодо правомірності віднесення до складу валових витрат вартості спожитої електроенергії за умови підтвердження таких витрат належними і допустимими первинними документами податкового та бухгалтерського обліку, а також встановлення факту здійснення таких витрат у зв'язку за господарською діяльністю платника податків.

Аналогічними є міркування Верховного Суду і у контексті застосування положень пункту 8.7.1 пункту 8.7 статті 8, пункту 5.1, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що витрати у розмірі 61 520 грн. є витратами, понесеними у зв'язку з придбанням запасних частин та комплектуючих для проведення ремонтних робіт на основних засобах виробництва. Ремонтні роботи проводилися власними силами працівників.

Згідно з пунктом 8.7.1. пункту 8.7 статті 8 Закону № 334/94-ВР платники податку мають право протягом звітного періоду віднести до валових витрат будь-які витрати, пов'язані з поліпшенням основних фондів, що підлягають амортизації, у тому числі витрати на поліпшення орендованих основних фондів, у сумі, що не перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних фондів станом на початок такого звітного періоду.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд апеляційної інстанцій обґрунтовано висновувався з того, що позивачем на підтвердження витрат надано первинні документи, які підтверджують здійснення валових витрат, пов'язаних з ремонтом основних фондів. Посилання податкового органу лише на відсутність актів виконаних робіт, є помилковим, оскільки позивачем роботи з ремонту основних фондів здійснювались самостійно.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про недоведеність складу податкових правопорушень, покладених в основу прийняття спірних податкових повідомлень рішень, а відтак протиправність застосування до платника податків штрафних (фінансових) санкцій на їх підставі.

Доводи касаційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом апеляційної інстанції та частково судом першої інстанції.

Вимоги касаційної скарги в частині перегляду та скасування постанови суду першої інстанції є неприйнятними, оскільки вказане судове рішення скасоване судом апеляційної інстанції в повному обсязі.

Верховний Суд визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого касаційна скарга податкового органу залишається без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Арцизької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2013 року у справі № 9999/10/1570 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф.Ханова

Судді: І.А.Гончарова

І.Я.Олендер