Справа № 815/1428/18
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2018-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/1428/18

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Косцової І.П.

за участю секретаря - Худика С.А.

за участю представника апелянта -ОСОБА_1

за участю представника позивача - ОСОБА_2

за участю представника відповідача - Негара Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2018 року про забезпечення позову по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Одеської обласної державної адміністрації, треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, фізична особа-підприємець ОСОБА_6, Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області про визнання протиправним та скасування розпорядження -

ВСТАНОВИВ:

02.04.2018 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця (далі ФОП) ОСОБА_5 до Одеської обласної державної адміністрації, треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, фізична особа-підприємець ОСОБА_6, Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області, в якому просив визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача №248/А-2018 від 19.03.2018 року «Про надання ОСОБА_4 земельної ділянки в оренду».

Разом із позовною заявою позивачем до суду надано заяву від 02.04.2018 року про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, в якій ФОП ОСОБА_5 просить суд зупинити дію розпорядження Одеської обласної державної адміністрації №248/А-2018 від 19.03.2018 року «Про надання ОСОБА_4 земельної ділянки в оренду».

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2018 року - заяву задоволено.

Вжито заходи забезпечення адміністративного позову у справі та зупинено дію розпорядження Одеської обласної державної адміністрації №248/А-2018 від 19.03.2018 року «Про надання ОСОБА_4 земельної ділянки в оренду».

В апеляційній скарзі, ОСОБА_4Г, посилаючись на порушення судом першої інстанції процесуального права, зазначив, що суд фактично вирішив спір по суті, оскільки в мотивувальній частині ухвали про забезпечення позову продублював підстави задоволення позову, наведені позивачем в позовній заяві. Крім того, не вказав, яких саме зусиль та втрат повинен буде докласти позивач, у разі не застосування заходів забезпечення позову. Просив скасувати ухвалу від 04 квітня 2018 року та відмовити в забезпеченні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 27.06.20017 року між Татарбунарською районною державною адміністрацію та ФОП ОСОБА_5 і ФОП ОСОБА_6 було укладено договір оренди земельних ділянок, відповідно до якого останні отримали у строкове (на 25 років) платне користування земельні ділянки загальною площею 1,549 га, які складаються із ділянки 1 площею 0,040 га, ділянки 2 площею 0,160 га, ділянки 3 площею 0,280 га, ділянки 4 площею 0,569 га, ділянки 5 площею 0, 500 га, для будівництва, експлуатації та обслуговування обловно-пропускних каналів та причалу з рибоприймальним пунктом.

27.06.2007 року між ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_5 було укладено угоду про порядок користування вищезазначеними земельними ділянками. Відповідно до даної угоди ФОП ОСОБА_5 самостійно користується земельною ділянкою 5 площею 0,500 га для будівництва, експлуатації та обслуговування облвно - пропускних каналів.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.08.2014 року у справі №815/820/14 (яка набрала чинності 26.02.2015 року) було скасовано реєстрацію Декларації про готовність об'єкта до експлуатації комплекс будівель і споруд (причал) №9 та рішення державного реєстратора реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області № 7845017 від 12.11.2013 року про державну реєстрацію права власності на комплекс будівель і споруд АДРЕСА_1.

19.03.2018 року Одеською обласною державною адміністрацією прийнято розпорядження №248/А-2018, відповідно до якого були припинено право позивача на користування земельною ділянкою (кадастровий номер: НОМЕР_1) загальною площею 0,4999 га; вирішено надати в оренду ОСОБА_4 на 49 років земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) загальною площею 0,4999 га із земель водного фонду для рибогосподарських потреб; доручено Татарбунарській районній державній адміністрації від імені Одеської обласної державної адміністрації внести зміни до договору оренди земельних ділянок від 27 червня 2007 року, зареєстрованого Татарбунарським відділом центру ДЗК 15 лютого 2008 року за № 18 і укласти договір оренди земельної ділянки з ОСОБА_4

Так, задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття такого заходу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в адміністративній справі за позовом ФОП ОСОБА_5, предметом якої є правомірність розпорядження №248/А-2018.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку відповідача вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Для застосування заходів забезпечення адміністративного позову обов'язковою умовою є встановлення судом хоча б однієї із таких обставин: існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі без вжиття таких заходів; необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав позивача у майбутньому; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Згідно з п. 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008р. N 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Забезпечуючи такий позов шляхом зупинення дії правового акта індивідуальної дії про надання земельної ділянки в оренду, суд фактично перешкоджає волевиявленню власника щодо розпорядження земельною ділянкою. Таким чином, судом фактично ухвалюється рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Отже, забезпеченням зазначеного адміністративного позову в такий спосіб суд вийшов за межі підстав забезпечення позову, передбачених частиною першою статті 150 КАС України, що є неприпустимим.

При цьому, суд апеляційної інстанції виходить з того, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об'єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не доведені та документально не підтверджені обставини, які б вказували на очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень та очевидну небезпеку заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам, які б унеможливили захист цих прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів, а в матеріалах справи відсутні докази та підтвердження того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його ухвалення на користь позивача.

Крім того, виходячи з правової позиції Великої Палати Верховного Суду України у справі № 911/4144/16, висловленої в Постанові від 15 травня 2018 року, колегія суддів зазначає наступне.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким ГПК України викладено в новій редакції.

ГПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб'єктами господарювання (пункти 6, 10, 15 частини першої статті 20 цього Кодексу).

Натомість відповідно до частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України, у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом), положення якої кореспондуються із частиною першою статті 19 цього Кодексу в редакції,чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Разом з тим, згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції від 15.12.2017р.) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб'єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

При цьому визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).

Водночас правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із частинами другою та третьою статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами передбачено вказаною статтею та 118, 122 ЗК України. При цьому порядок паювання земель та виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) установлено відповідно Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» і Законом України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Таким чином, рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного права особи (зокрема, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Враховуючи, що позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про скасування розпорядження відповідача №248/А-2018 від 19.03.2018 року «Про надання ОСОБА_4 земельної ділянки в оренду», суду першої інстанції перш за все належить з'ясувати питання щодо належності такого спору до адміністративної юрисдикції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та льного права, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 150, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2018 року про забезпечення позову по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Одеської обласної державної адміністрації, треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, фізична особа-підприємець ОСОБА_6, Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області про визнання протиправними та скасування розпорядження -скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про забезпечення позову - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 11.06.2018р.

Суддя - доповідач -

Судді :