Справа № 754/17103/17
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 травня 2018 року №754/17103/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., при секретарі судового засідання Касьяненко А.В., за участі представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про скасування рішення, зобов'язання утриматись від вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

До Деснянського районного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_3, (далі - позивач, ОСОБА_3), до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, (далі - відповідач, ГУ ДМС України в м. Києві), про:

- скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну відносно позивача;

- зобов'язання відповідача не створювати ситуацію, від якої можуть постраждати діти позивача - громадяни України (справа №754/17103/17).

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29 грудня 2017 року адміністративну справу №754/17103/17 передано для розгляду за територіальною юрисдикцією до Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для подальшого розгляду і вирішення адміністративної справи №754/17103/17 визначено суддю Шрамко Ю.Т.

Ухвалою суду від 23 лютого 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №754/17103/17, а ухвалою від 26 квітня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки оскаржуване рішення прийнято ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

20 жовтня 2005 року громадянин Киргизстану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою №197 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну.

17 січня 2006 року старшим інспектором ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві Алієвою Я.М. складено Рішення (затверджене начальником УГІРФО ГУМВС України в м. Києві Моринцем І.В.), яким пропонувалось Головному управлінню МВС України в м. Києві:

- надати дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Киргизії ОСОБА_8 (дочка позивача);

- надати дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_3

Так, 17 січня 2006 року Управлінням у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в м. Києві видано дозволи на імміграцію в Україну:

1) ОСОБА_8 про те, що їй на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року №2491-III, (далі - Закон №2491-III), дозволено постійне проживання в Україні;

2) ОСОБА_3 про те, що йому на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону №2491-III дозволено постійне проживання в Україні.

При цьому, 24 березня 2006 року позивачу оформлено посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1У зв'язку з надходженням до ГУ ДМС України в м. Києві запиту УДМС України в Київській області та Департаменту захисту національної державності СБУ щодо законності надання позивачу дозволу на імміграцію, головним спеціалістом відділу імміграційної роботи Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в м. Києві Стрелюк С.Л., розглянувши матеріали справи №113956 щодо документування ОСОБА_3 посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2, складено Висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Киргизстану ОСОБА_3, затверджений 26 вересня 2017 року першим заступником начальника ГУ ДМС України в м. Києві Войналовичем М.В., (далі - Висновок від 26 вересня 2017 року), в якому рекомендовано скасувати дозвіл позивачу на імміграцію в Україну від 17 січня 2006 року, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню, видану на підставі цього дозволу, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2.

Так, 26 вересня 2017 року ГУ ДМС України в м. Києві прийнято оскаржуване рішення №5 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, видане ОСОБА_3 про те, що йому на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону №2491-III скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 26 січня 2004 року.

При цьому, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних доказів видання позивачу дозволу на імміграцію в Україну саме 26 січня 2004 року. Водночас, з матеріалів справи, в т.ч. з Висновку від 26 вересня 2017 року, вбачається, що дозвіл на імміграцію в Україну видавався позивачу 17 січня 2006 року, іншого не доведено.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом №2491-III.

Відповідно до ст. 1, ч. 1, п. 6 ч. 2, п. 3 ч. 3 ст. 4, ч.ч. 1-4, 11 ст. 9, ч. 4 ст. 11, ст. 12 Закону №2491-III, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

За неповнолітніх осіб, а також осіб, яких у встановленому порядку визнано недієздатними, заяву про надання дозволу на імміграцію подають їх законні представники.

Якщо іммігрує один з батьків, якого (яку) супроводжують неповнолітні діти, він (вона) повинен подати заяву чоловіка (дружини), посвідчену нотаріально, про те, що він (вона) не заперечує проти імміграції дітей разом з батьком (матір'ю). У випадку відсутності такої згоди батько (мати) повинен подати рішення відповідного державного органу про залишення дітей при батькові (матері). Зазначене рішення має бути легалізоване консульською установою України, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983, (далі - Порядок №1983).

Згідно з п.п. 21-24 Порядку №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

У Висновку від 26 вересня 2017 року, на підставі якого відповідачем прийнято оскаржуване рішення, зазначено, що дозвіл на імміграцію в Україну надається в межах квоти імміграції батькам, чоловікові (дружині) іммігранта та його неповнолітнім дітям. Оскільки донька іноземця є малолітньою, заява в установленому законом порядку не могла бути оформлена, що суперечить вимогам законодавства. А тому, рішення УГІРФО про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Киргизстану ОСОБА_3 прийняте з порушенням вимог ст. 4 та ст. 9 Закону №2491-III, та підлягає скасуванню відповідно до вимог п. 6 ст. 12 Закону №2491-III.

Із зазначеними вище твердженнями суд не погоджується виходячи з наступного.

Так, сторонами не заперечувався факт того, що позивачу видано дозвіл на імміграцію в Україну в межах встановленої Кабінетом Міністрів України квоти для батьків іммігранта, а саме, як батьку іммігранта - ОСОБА_8.

Водночас, з наявного в матеріалах справи дозволу на імміграцію в Україну, виданого ОСОБА_8 17 січня 2006 року, вбачається, що такий дозвіл видано їй поза квотою імміграції як особі, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

При цьому, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що виданий ОСОБА_8 дозвіл на імміграцію в Україну скасовано.

Враховуючи вищезазначене, зокрема, звертаючи увагу на те, що виданий ОСОБА_8 дозвіл на імміграцію в Україну не скасовано (тобто вона є іммігрантом в розумінні Закону №2491-III), а тому дозвіл на імміграцію в Україну, обґрунтовано видано позивачу 17 січня 2006 року в межах квоти для батьків іммігранта.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що жодних інших підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну відповідачем не зазначено, а судом не встановлено. При цьому, відповідачем не ставилась під сумнів відповідність заяви позивача щодо надання дозволу на імміграцію в Україну та доданих до неї документів вимогам законодавства.

Враховуючи вищезазначене у сукупності, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну від 26 вересня 2017 року №5 прийнято відповідачем протиправно та підлягає скасуванню.

Водночас, за переконанням суду визнання протиправним та скасування рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 26 вересня 2017 року №5 є належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача в межах спірних правовідносин, а тому позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача не створювати ситуацію, від якої можуть постраждати діти позивача - громадяни України, не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про скасування рішення, зобов'язання утриматись від вчинення дій є таким, що підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає частина сплаченої суми судового збору у розмірі 320,00 грн.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 134, 139, 192, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_3 (місце проживання: 02225, АДРЕСА_1) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а; ) про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 26 вересня 2017 року №5.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_3 частину сплаченого ним судового збору у розмірі 320,00 грн. (триста двадцять гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління міграційної служби України в місті Києві.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко

Рішення у повному обсязі складено 31 травня 2018 року