Справа № 822/1356/18
Суддя: Божук Д.А.
Дата ухвалення: 2018-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/1356/18
УХВАЛА
іменем України

06 червня 2018 рокум. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд в складі судді Божук Д.А.

за участі:секретаря судового засідання Бандури І.М. позивача - ОСОБА_1 представників відповідача - Стеценко О.А., Черняєва М.А.
розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить стягнути грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 58353,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 12.12.2016 звільнена з військової служби у відставку за віком з правом носіння військової форми одягу. При звільненні зі служби, відповідачем не було виплачено вартість неотриманого речового майна, чим порушено вимоги статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду у справі від 04.04.2018 зазначену позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 13.04.2018 відкрито провадження в даній справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.05.2018 призначено судове засідання на 04.06.2018.

У зв`язку з відрядженням судді, судове засідання відбулося 06.06.2018.

07.05.2018 до суду надійшов відзив відповідача, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказав, що відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України. Зазначена норма Закону передбачає виплату компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби. Отже, питання щодо отримання військовослужбовцем грошової компенсації за неотримане речове майно має бути вирішено до виключення його зі списків особового складу військової частини. Однак, будучи в статусі військовослужбовця Збройних Сил України, ОСОБА_1 в процесі звільнення з військової служби не скористалася своїм правом на грошову компенсацію вартості неотриманого під час служби речового майна (не подала рапорт командиру), в зв`язку з чим у військової частини НОМЕР_1 не було підстав для видачі відповідного наказу.

15.05.2018 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить задовольнити її позов в повному обсязі. Зазначає, що відповідачем не було проінформовано її про порядок отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. При звільненні та виключенні зі списку особового складу частини, командуванням не було поставлено до відома необхідність подання рапорту на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.

17.05.2018 до суду надійшли заперечення на відповідь позивача, в яких відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що відповідно до пункту 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232, військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Тому вважає, що командування військової частини не зобов`язано ставити до відома військовослужбовців, які звільняються з військової служби щодо необхідності подання рапорту на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно. Такий рапорт військовослужбовці подають на свій розсуд та за власним бажанням.

Позивач у судовому засіданні 06.06.2018 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Додатково зауважила, що на час звільнення її ніхто не повідомив, про необхідність написання рапорту для отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.

Представники відповідача у судовому засіданні 06.06.2018 просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши представників сторін, дослідивши докази, суд зазначає та враховує наступне.

Відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Крім того, встановлення таких строків дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, спонукає до своєчасного вчинення ними процесуальних дій, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, не зловживаючи ними.

Згідно частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, початок перебігу строку звернення до адміністративного суду законодавець пов`язує з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

При цьому слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізналася про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Суд встановив, що предметом даного спору є виплата грошової компенсації за неотримане речове майно, що мала б виплачуватись позивачу при звільненні.

Згідно пункту 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до абзацу 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по особовому складу) від 12.12.2016 №19-РС відповідно до частини 8 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" старшого солдата ОСОБА_1 , оператора групи експлуатації засобів АСУ "Дніпро" інформаційно-телекомунікаційного вузла батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення, звільнено з військової служби у відставку за пунктом "в" частини 6 (за віком).

Згідно наказу командира військової частини Польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 15.12.2016 №300, позивача з 15.12.2016 виключено зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення, на виплату грошової компенсації замість обіду.

На час звільнення позивач ознайомлена з "карточкой учета материальных средств личного пользования" №1129/67, тому знала про отримане та не отримане речове майно. Зазначену обставину ОСОБА_1 також підтвердила у судовому засіданні.

Таким чином, суд встановив, що саме при звільненні та виключенні із списків особового складу частини, тобто 15.12.2016, ОСОБА_1 дізналася та повинна була дізнатися про порушення своїх прав щодо отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

З урахуванням викладеного, при вирішенні питання про початок перебігу строку звернення до суду із даним позовом враховано, що наказом від 15.12.2016 №300 позивач виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, при цьому, як стверджує сам позивач, грошова компенсація за неотримане речове майно їй виплачена не була. Відтак, початок перебігу шестимісячного строку звернення до суду у вказаних відносинах розпочався 16.12.2016 (наступний день після виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини, оскільки 15.12.2016 позивачу стало відомо про проведений обсяг розрахунків у зв`язку із припиненням військової служби) і закінчився 16.06.2017.

Водночас до суду даний позов надійшов тільки 02.04.2018, тобто після закінчення шестимісячного строку для звернення до адміністративного суду з даним адміністративним позовом, встановленого частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що звернення позивача у 2018 році до Військової частині НОМЕР_1 для вирішення порушеного питання та отримання 07.03.2018 довідки про вартість речового майна, що належить до видачі №3 від 15.12.2016 не перериває та не зупиняє строку звернення до суду, встановленого частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.05.2016 за №768/28898 визначено, що військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Таким чином, у відповідача відсутній обов`язок повідомляти позивача про необхідність вчинення будь-яких дій, спрямованих на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, в тому числі і подання рапорту, оскільки зазначений обов`язок впливав би на формування та прояв волевиявлення особи та міг суперечити її бажанню.

Згідно частини 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск та відсутність поважних причин його пропуску.

Поважними причинами пропущення строку є причини, які не залежать від волі позивача та виключають (ускладнюють) можливість його звернення до суду з адміністративним позовом у визначений законом строк.

Так, у постанові Верховного Суду України від 06.12.2016 у справі №№ п/800/9/16 зазначено, що поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду є наявність обставин, які створили об`єктивні перешкоди для звернення особи з адміністративним позовом і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.

Посилання позивача на те, що протягом часу з моменту її звільнення та до моменту подачі адміністративного позову, компенсація за неотримане грошове майно не виплачувалася, як на підставу поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд оцінює критично. Наявність виплат чи відсутність таких виплат компенсації жодним чином не впливає на можливість звернення особи до суду за захистом свого права.

Отже, будь-яких причин, що об`єктивно, всупереч волі позивача перешкоджали їй вчасно звернутися до суду з адміністративним позовом, нею не наведено, і матеріали справи не свідчать про наявність таких.

Згідно частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

До того ж, суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад, рішення у справах "Deweer v. Belgium", "Golder v. the United Kingdom").

Оскільки позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду, позов слід залишити без розгляду.

Керуючись статтями 123, 240, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини ухвали суду, - з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 08 червня 2018 року

Суддя Д.А. Божук