Справа № 813/3185/16
Суддя: Кузь В. Я.
Дата ухвалення: 2018-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 813/3185/16&g5;
УХВАЛА

іменем України

06.06.2018 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

за участю секретаря Левицького М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Львові матеріали заяви поданої ОСОБА_1 та його представником , ОСОБА_2 про накладення штрафу на посадову особу та встановлення нового строку для надання звіту про виконання судового рішення - постанови Франківського районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року у справі № 813/3185/16 за їх позовом до Львівської виправної колонії № 48 управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області, про визнання протиправних дій, зобовязання нарахування та сплатити збір на обовязкове державне пенсійне страхування із сум грошового забезпечення, на яке нараховуються страхові внески, та яке було присуджено йому, ОСОБА_1, постановами Сихівського районного суду м. Львова від 13.12. 2006 року у справі № 2-1980/06 та Львівського окружного адміністративного суду від 17. 01. 2012 року у справі № 2-а/14133/11/1370 у відповідності до ст. 6 Закону України « Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 05.07. 2010 року єдиний внесок для платників , зазначених в абзаці 7 пункту 1 частини 1 ст. 4 вказаного Закону (військових частин та органів, які виплачують грошове забезпечення особам, зазначеним у п. 9 частини 1 ст. 4 цього Закону), за ставкою в розмірі 34,7 відсотка суми грошового забезпечення, -

ВСТАНОВИВ:

Заявники ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій просить суд встановити новий строк подання звіту та накласти штраф на керівника субєкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови Франківського районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року у справі № 813/3185/16 за їх позовом до Львівської виправної колонії № 48 управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області, про визнання протиправних дій, зобовязання нарахування та сплатити збір на обовязкове державне пенсійне страхування із сум грошового забезпечення, на яке нараховуються страхові внески, та яке було присуджено йому, ОСОБА_1, постановами Сихівського районного суду м. Львова від 13.12. 2006 року у справі № 2-1980/06 та Львівського окружного адміністративного суду від 17. 01. 2012 року у справі № 2-а/14133/11/1370 у відповідності до ст. 6 Закону України « Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 05.07. 2010 року єдиний внесок для платників , зазначених в абзаці 7 пункту 1 частини 1 ст. 4 вказаного Закону (військових частин та органів, які виплачують грошове забезпечення особам, зазначеним у п. 9 частини 1 ст. 4 цього Закону), за ставкою в розмірі 34,7 відсотка суми грошового забезпечення у розмірі тридцяти мінімальних заробітних плат, половину суми якого стягнути на його користь, а іншу половину до Державного бюджету України.

В обґрунтування заяви посилаються на положення норм п.п. 2, 4, 5 ст. 267 КАС України ( в редакції 2005 року), згідно яких контроль за виконанням судового рішення здійснює суд, а також на рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 та практику Європейського суду з прав людини і зокрема на рішення від 06 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини».

В судове засідання зявився заявник та просив суд накласти на керівника субєкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови суду штраф та встановити новий строк для подання звіту.

Львівську виправну колонію № 48 управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області в судовому засіданні представляли ОСОБА_3, Павлюк ОСОБА_4 та керівник установи ОСОБА_5, які заперечили вимоги викладені у заяві, пояснивши, що судове рішення виконано, про що вчасно подано звіт. Додатково подали письмову довідку доповнення до звіту від 30 червня 2017 року № 4/1652 та пояснили, що із присуджених вказаними вище судовими рішеннями сум, а саме з суми 23366,56 грн. компенсації за затримку виплати заробітної плати та 566, 32 грн. компенсації за форменне обмундирування, страхові внески не сплачувалися, оскільки такі не можуть вважатися складовою грошового забезпечення.

Вважають що в рішенні суду їх не було зобовязано сплатити страхові внескаи із вказаних сум, а решту судове рішення виконано ними.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення заявника та його представника, давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що постановою Франківського районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року у справі № 813/3185/16 за їх позовом до Львівської виправної колонії № 48 управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області, про визнання протиправних дій, зобовязання нарахування та сплатити збір на обовязкове державне пенсійне страхування із сум грошового забезпечення, на яке нараховуються страхові внески, та яке було присуджено йому, ОСОБА_1, постановами Сихівського районного суду м. Львова від 13.12. 2006 року у справі № 2-1980/06 та Львівського окружного адміністративного суду від 17. 01. 2012 року у справі № 2-а/14133/11/1370 у відповідності до ст. 6 Закону України « Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 05.07. 2010 року єдиний внесок для платників , зазначених в абзаці 7 пункту 1 частини 1 ст. 4 вказаного Закону (військових частин та органів, які виплачують грошове забезпечення особам, зазначеним у п. 9 частини 1 ст. 4 цього Закону), за ставкою в розмірі 34,7 відсотка суми грошового забезпечення. Вказаним рішенням зобовязано відповідача боржника подати звіт про виконання судового рішення до 30 червня 2017 року.

Таукий звіт відповідачем було подано вчасно, однак звіт стосувався не усієї резолютивної частини, оскільки не відзвітовано про виконання судового рішення про сплату страхових внесків із сум грошових коштів в розмірі 23366,56 грн. компенсації за затримку виплати заробітної плати та 566, 32 грн. компенсації за форменне обмундирування.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в цій частині заява ОСОБА_1 та його представника є обґрунтованою, оскільки про виконання судового рішення щодо сплати страхових внесків із вказаних сум звіт не подано, а строна відповідача в судовому засіданні вказаний факт підтвердила особисто.

Що стосується тлумачення судового рішення в частині якій воно не виконано відповідачем, то суд відхиляє таке, оскільки сторона не зверталася до суду, що ухвалив рішення за його розясненням.

Вирішуючи питання стосовно обґрунтованості заяви позивача про зобовязання відповідача надати звіт про виконання судового рішення, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 КАС України ( в редакції 2005 року) як до ст. 382 КАС України ( в редакції 2017 року) суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобовязати особу владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Цій нормі кореспондують положення абзацу сьомого пункту 4 частини першої статті 163, абзацу пятого пункту 4 частини першої статті 207 названого Кодексу, згідно з якими у резолютивній частині постанови суду першої чи апеляційної зазначається встановлений судом строк для подання субєктом владних повноважень відповідачем до суду першої інстанції звіт про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення субєктом владних повноважень відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі.

Такий контроль здійснюється судом першої інстанції шляхом зобовязання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої, апеляційної чи касаційної інстанцій, а вразі неподання такого звіту встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

У разі звернення позивача із заявою про зобовязання відповідача подати звіт про виконання судового рішення після прийняття постанови у справі суд ухвалою відмовляє у задоволенні такої заяви.

Аналогічна позиція викладена в листі Вищого адміністративного суду України від 09.01.2013 року N 28/12/13-13.

Як встановлено вивченням матеріалів розглядуваної заяви, судом було зобовязано подати звіт, а отже, заява ОСОБА_1 підлягає розгляду і за наявності підстав, задоволенню.

Що стосується тлумачень стороною відповідача судового рішення в частині сум, які присуджені і з яких належало сплатити страхові внески то суд відхиляє такі, оскільки згідно з абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно з ч.1,2 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV із змінами та доповненнями сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Статтею 65 Закону про виконавче провадження передбачено звернення стягнення на кошти боржника юридичної особи, відповідно до п.8 якої у разі виконання судового рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи боржник є податковим агентом, який виконує судове рішення з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування із сум, що належать до виплати стягувачу.

Оподаткування доходів фізичних осіб регулюється розділом ІV Кодексу.

Відповідно п.163.1 ст.163 ПКУ визначено, що обєктом оподаткування платника податку є, зокрема загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, який складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця.

Згідно з пп.14.1.48 п.14.1 ст.14 зазначеного Кодексу заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, що виплачуються (надаються) платнику податку у звязку з відносинами трудового найму відповідно до закону.

Що стосується обов'язковості виплати, то потрібно зауважити, що виплата компенсації є обов'язкова. Вона передбачена Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. № 2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою КМУ від 21.02.01 р. № 159. Виплата не залежить від бажання чи небажання співробітника.

Приймаючи рішення про часткове задоволення заяви суд виходить також із принципу верховенства права та обовязковості виконання судових рішень, які набрали законної сили.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «ОСОБА_3 проти України» (Заява № 40450/04) зазначив, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Європейський суд також зазначив, що ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V); що у такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (див., серед інших джерел, згадане вище рішення у справі Войтенка, п. 53) ; що відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обовязкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (див. рішення у справі „Бурдов проти Росії, N 59498/00, ECHR 2002-III).

Крім того, в рішенні у справі «ОСОБА_3 проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Згідно ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обовязковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно до статті 267 КАС України ( в редакції 2005 року) та ст. 382 КАС України ( в редакції 2017 року), суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобовязати субєкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення ; за наслідками розгляду звіту субєкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника субєкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від двадцяти до сорока мінімальних заробітних плат ; половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України; питання про накладення штрафу вирішується за клопотанням позивача або за ініціативою судді у судовому засіданні з повідомленням сторін; неприбуття у судове засідання сторін, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду цього питання.

Зважаючи на те, що необґрунтовано тривала затримка у виконанні обовязкової для виконання постанови суду від 29 травня 2017 року не повязана ні із складністю виконавчого провадження, ні з поведінкою самого заявника, а є наслідком протиправної поведінки субєкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, у звязку з чим затримка у виконанні постанови суду становить більше року, суд приходить до висновку, що така затримка є невиправданою та надмірною.

Враховуючи, що саме на державу покладено обовязок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції, тому суд приходить до висновку, що заява підлягає до часткового задоволення.

Частковому задоволенню заява підлягає з тих підстав, що суд не знаходить обґрунтувань для її задоволення в частині відмови у прийнятті звіту від 30 червня 2017 року, оскільки частина судового рішення виконана відповідачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 267 КАС України ( в редакції Закону 2015 року) та ст. 382 КАС України ( в редакції Закону від 2017 року) , суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 про накладення штрафу на посадову особу та встановлення нового строку для надання звіту про виконання судового рішення - постанови Франківського районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року у справі № 813/3185/16 задовольнити частково.

Накласти на керівникаЛьвівської виправної колонії № 48 управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області штраф за не виконання звіту про виконання судового рішення, а саме постанови Франківського районного суду м. Львова від 29 травня 2017 року у справі № 813/3185/16 в частині зобовязання вчинити нарахування та оплату страхових внесків із грошових коштів в розмірі 23366,56 та 566, 32 грн., встановивши такий штраф у розмірі двадцяти мінімальних заробітних плат, що в грошовому еквіваленті становить 35240 (тридцять пять тисяч двісті сорок ) грн.. з яких 17620 (сімнадцять тисяч шістсот двадцять) гривень стягнути в користь ОСОБА_1 та 17620 (сімнадцять тисяч шістсот двадцять) гривень до Державного бюджету України.

В задоволенні решти вимог зазначених у заяві, відмовити за їх безпідставністю.

Ухвала суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Франківський районний суд м. Львова. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя В. Кузь