Справа № 821/732/18
Суддя: Морська Г.М.
Дата ухвалення: 2018-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 р.м. ХерсонСправа № 821/732/18
11 год. 30 хв.

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Морської Г.М.,

при секретарі: Кованій В.А.,

за участю:

представника відповідача - Коваль В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Каховської міської ради Херсонської області, Державної казначейської служби України про визнання протиправним розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Каховської міської ради Херсонської області (далі відповідач 1) про визнання протиправним розпорядження від 17.02.2014 року № 37-К, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час виконання військового обов`язку.

Провадження у справі відкрите ухвалою від 27.04.2018р. Справа призначена до розгляду у спрощеному провадженні, судове засідання призначене на 16.05.2018р.

Ухвалою від 16.05.2018р. суд за клопотанням позивача залучив співвідповідача Державну казначейську службу України (далі відповідач 2), розгляд справи відклав у зв`язку із неявкою сторін на 25.05.2018р.

У судовому засіданні 25.05.2018р. суд протокольною ухвалою оголосив перерву для надання додаткових доказів до 06.06.2018р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що із 14.08.2013 року позивач працював в Каховській міській раді Херсонської області на посаді начальника відділу міського господарства надзвичайних ситуацій, обліку житла. На підставі заяви від 17 лютого 2014 року роботодавець надав позивачу відпустку із подальшим звільненням його з роботи за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України ), не дивлячись на те, що він не подавав заяви про звільнення з роботи за власним бажанням. 19 березня 2014 року ОСОБА_1 був призваний до лав Збройних сил України, про що свідчить витяг з наказу військового комісара. На думку позивача, відповідач 1 в незаконний спосіб звільнив його з роботи 22.03.2014 року. Оскільки трьома днями раніше 19.03.2014 року позивач був призваний Державою на військову службу у Збройні сили України за мобілізацією, то він відповідно до вимог статті 119 Кодексу законів про працю України, має право на отримання гарантій та пільг щодо збереження місця роботи, посади і середнього заробітку. Після закінчення строку військової служби позивач звертався до відповідача 1 двічі (21.02.2018 та 16.03.2018 року) з вимогою про поновлення на раніше займаній посаді, але йому було відмовлено.

Позивач у судовому засіданні 25.05.2018р. підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач 1 надіслав суду відзив на позовну заяву та заперечення, зі змісту яких слідує, що 17.02.2014р. позивач подав відповідачу 1 заяву про надання йому частини невикористаної відпустки із подальшим звільненням. Відповідно до вимог ч. 1 ст. З ЗУ «Про відпустки» - за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Позивач у своїй заяві від 17.02.2014 року висловив своє бажання щодо надання останньому невикористану частину щорічної відпустки з наступним звільненням. На підставі заяви міським головою прийняте розпорядження від 17.02.2014 року № 37-к «По особовому складу» про надання позивачу відпустки із подальшим звільненням. Позивач з 19.03.2014 року згідно розпорядження міського голови від перебував у відпустці, відповідно до вимог Кодексу законів про працю України, звільнення працівника у період відпустки та тимчасової непрацездатності не допускається, останній день відпустки припав на 22.03.2014 року, що і є останнім робочим днем та датою звільнення. Про призов позивача за мобілізацією на військову службу у Збройні сили України відповідач 1 не знав, ОСОБА_1 не надавав в установленому законом порядку будь-яких повідомлень про вказану обставину через канцелярію міської ради, не подавав жодних заяв, на надходило також жодних повідомлень про мобілізацію позивача і від військкомату. Із вказаних підстав відповідач 1 стверджує про дотримання ним норм трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 , про відсутність у останнього права на пільги, передбачені ст. 119 КЗпП України, у зв`язку із чим просив суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідач 2 у судове засідання не прибув, відзиву до суду не надіслав.

Розглянувши надані сторонами документи, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 14.08.2013 року прийнятий на посаду начальника відділу міського господарства, надзвичайних ситуацій, обліку житла Каховської міської ради Херсонської області на підставі розпорядження міського голови від 14.08.2013р. № 179-к.

14.08.2013 року він прийняв Присягу посадової особи органу місцевого самоврядування, йому присвоєний 11 ранг посадової особи органу місцевого самоврядування.

17.02.2014р. ОСОБА_1 подав міському голові заяву наступного змісту: «Прошу Вас надати мені невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 14.08.2013р. по 17.02.2014р. з 17 лютого 2014 року з наступним звільненням. Прошу надати мені матеріальну допомогу на оздоровлення».

17.02.2014р. Міський голова Каховської міської ради прийняв розпорядження № 37-к «По особовому складу» наступного змісту: «1. ОСОБА_1 , начальнику відділу міського господарства, надзвичайних ситуацій, обліку житла Каховської міської ради, надати частину основної щорічної відпустки за робочий рік з 15.08.2013р. по 19.03.2014р. строком на 18 календарних днів з 17 лютого по 06 березня 2014 року та додаткову відпустку за стаж державної служби за 2013 рік строком на 15 календарних днів з 07 по 22 березня 2014 року (8 Березня Міжнародний жіночий день) з подальшим звільненням за власним бажанням ст. 38 КЗпП України».

З розпорядженням позивач ознайомлений 17.02.2014р., про що міститься відмітка на самому розпорядженні.

У період перебування у відпустці ОСОБА_1 відповідно до наказу військового комісару Каховського об`єднаного міського військового комісаріату Херсонської області від 19.03.2014р. № 1 призваний мобілізацією на військову службу у Збройні сили України на виконання Указу Президента України від 17.03.2014р. № 103 «Про часткову мобілізацію».

Відповідно до довідки Каховського об`єднаного міського військового комісаріату Херсонської області від 19 березня 2018 року № 843 ОСОБА_1 проходив військову службу за мобілізацією згідно з Указом Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 «Про часткову мобілізацію» в Каховському об`єднаному міському військовому комісаріаті Херсонської області оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з 25 березня 2015 року по 25 лютого 2016 року; та військову службу за контрактом в період з: 25 лютого 2016 року по 25 серпня 2016 року (наказ Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № 13 від 25.02.2016); 26 серпня 2016 року по 25 лютого 2017 року (наказ Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № 94 від 29.06.2016); 26 лютого 2017 року по 25 серпня 2017 року (наказ Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № 11 від 07.02.2017); 26 серпня 2017 року по 25 лютого 2018 року (наказ Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № 105 від 17.07.2017). Звільнений з лав Збройних Сил України 16 березня 2018 року наказом військового комісара Каховського об`єднаного міського військового комісаріату № 60 від 16.03.2018 року.

21.02.108р. та 16.03.2018р. позивач звернувся листами до Каховського міського голови про поновлення його на роботі та виплату середнього заробітку за час проходження військової служби.

Листом від 16.03.2018р. № 02-08/114/В-З відповідач 1 повідомив позивача, що останній був звільнений розпорядженням від 17.02.2014 року № 37-к «По особовому складу» за власним бажанням на підставі особисто поданої ним заяви.

Вважаючи, що Каховська міська рада порушила його права, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку законності прийняття відповідачем оскаржуваного розпорядження, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування врегульовані Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 7 червня 2001 року № 2493-III.

Частино 1 ст. 20 Закону № 2493-III передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України.

Тобто на посадових осіб органів місцевого самоврядування поширюються норми Кодексу законів про працю України.

Підстави для припинення трудового договору зазначені у ч.1 ст. 36 КЗпПУ.

Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

За загальним правилом у випадку бажання працівника звільнитись за власним бажання він повинен попередити про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У випадку ж неможливості продовжувати працівником роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Із аналізу даної правової норми слідує, що зава про звільнення має містити підставу розірвання трудового договору за власним бажанням та бажану дату звільнення із посиланням на причину неможливості продовжити роботу.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (ч. 2 ст. 38 КЗпП).

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП України ).

Отже, наведеними вище положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26.10.2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

На думку суду, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та роботодавцем з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством, зокрема ч. 4 ст. 24 КЗпП України (у редакції КЗпПУ, що діяла на час звільнення позивача).

Суд встановив, що заява про звільнення ОСОБА_1 не містить дати, з якої позивач мав намір припинити повноваження та не містить посилань на причину звільнення за власним бажанням. Тобто зазначену підставу звільнення роботодавець Каховська міська рада визначив самостійно, що є порушенням прав працівника.

Суд відмічає, що спірний наказ Каховського міського голови Херсонської області від 17.02.2014 року № 37-К "По особовому складу" не містить дати звільнення ОСОБА_2 , що є неприпустимим.

Крім цього суд відмічає, що наказ про звільнення ОСОБА_2 прийнятий відповідачем 1 17.02.2014р., тобто у день подання працівником заяви, у якій не зазначено дату, із якої працівник просить його звільнити.

Як пояснив представник відповідача 1 датою звільнення ОСОБА_2 є 22 березня 2014 року, тобто останній день відпустки працівника, а наказ прийнятий 17.02.2014р. тобто більше, ніж за місяць до звільнення.

Суд погоджується із відповідачем 1 про поширення на дані правовідносини ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (За бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки), проте відмічає, що дана стаття регулює порядок надання відпустки та не може регулювати порядок прийняття рішення про звільнення працівника. КЗпПУ не містить таку підставу звільнення «відпустка із подальшим звільненням». Відтак посилання на ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» як на підставу прийняття рішення про припинення трудового договору одночасно із наданням працівнику відпустки є некоректним та суперечить нормам КЗпПУ.

Запис про звільнення позивача внесений до його трудової книжки 22.03.2014р.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпПУ не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Суд вважає, що з метою дотримання прав та гарантій, наданих працівникам законодавством при звільненні, у тому числі права на відкликання заяви про звільнення, як то перебування на лікарняному, зміна обставин, т. і, роботодавець мав би прийняти рішення про звільнення працівника на наступний день після закінчення відпустки.

Судом встановлено, що обставини, що вплинули на рішення позивача про звільнення (призов його за мобілізацією) виникли у ОСОБА_2 19.03.2014р. саме під час перебування останнього у відпустці, проте, він не міг реалізувати свої права у зв`язку із неправомірним його звільненням до закінчення відпустки у день подання заяви 17.02.2014р.

Прийняття наказу про звільнення працівника наперед, до дати його фактичного звільнення, позбавило працівника гарантій, наданих йому КЗпПУ, з огляду на наступне.

Як встановлено судом позивач у період перебування його у відпустці (із 17.02.2014р. по 22.03.2014р.), тобто у період перебування його у трудових відносинах із відповідачем 1 відповідно до наказу військового комісару Каховського об`єднаного міського військового комісаріату Херсонської області від 19.03.2014р. № 1 призваний мобілізацією на військову службу у Збройні сили України на виконання Указу Президента України від 17.03.2014р. № 103 «Про часткову мобілізацію».

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпПУ за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно із Законом України від 20.05.2014 р. N 1275-VII дію частини третьої статті 119 поширено на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 р. були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 р. N 303 "Про часткову мобілізацію".

Тобто законодавець для забезпечення гарантій осіб, призваних на військову службу у зв`язку із мобілізацією починаючи з 18.03.2014 р. на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 р. N 303, поширив на таких осіб дію ч. 3 ст. 119 КЗпПУ, у редакції, прийнятій значно пізніше.

Таким чином суд приходить до висновку, що позивач, як особа, призвана відповідно до наказу військового комісару Каховського об`єднаного міського військового комісаріату Херсонської області від 19.03.2014р. № 1 на військову службу у Збройні сили України за мобілізацією на виконання Указу Президента України від 17.03.2014р. № 103 «Про часткову мобілізацію», має право на гарантії, встановлені ч. 3 ст. 119 КЗпПУ.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача 1 про неповідомлення позивачем в установленому порядку про його призов на військову службу як на підставу для позбавлення ОСОБА_1 відповідних гарантій та пільг, оскільки:

по-перше, позивач станом на час написання заяви про відпустку 17.02.2014р. і подальше звільнення у лютому 2014 року не міг передбачити, що він під час перебування у відпустці у березні 2014 року буде призваний за мобілізацією;

по-друге, ОСОБА_1 був призваний на військову службу за мобілізацією у період перебування його у трудових відносинах із Каховською міською радою, і подальше його звільнення суперечить ч. 3 ст. КЗпПУ;

по-третє, КЗпПУ не пов`язує надання гарантій і пільг працівникам, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації із повідомле6нням або неповідомленням останніми свого роботодавця.

Таким чином суд приходить до висновку про протиправність розпорядження Каховського міського голови Херсонської області від 17.02.2014 року № 37-К "По особовому складу".

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпПУ у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Разом із тим, гарантії встановлені ч. 3 ст. 119 КЗпПУ передбачають збереження середнього заробітку за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Фактичним звільненням ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України є 16 березня 2018 року, відповідно до наказу військового комісара Каховського об`єднаного міського військового комісаріату № 60 від 16.03.2018 року.

Відтак період збереження середнього заробітку становить із 23.03.2014р. по 16.03.2018 року включно.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі Порядок) цей Порядок застосовується у випадках залучення працівників до виконання військових обов`язків; (підпункт "ї" пункту 1).

У відповідності до абзацу 3 пункту 2 Порядку, збереження заробітної плати "у всіх інших випадках", до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата . Не приймаються до уваги календарні місяці, які не були повністю відпрацьовані. У зв`язку з цим, при розрахунку середньомісячної заробітної плати суд виходив із розміру заробітної плати, нарахованої позивачу за два останні повністю відпрацьовані місяці грудень 2013 та січень 2014 року.

Згідно розрахунку, наданого відповідачем 1 за останні два повністю відпрацьовані календарні місяці роботи позивачу нараховано 5409,6 грн. за 42 відпрацьовані робочі дні.

Враховуючи вищевикладене, середньоденна заробітна плата позивача розраховується наступним чином: 5409,6 : 42 робочих днів = 158,94 грн.

Період збереження середнього заробітку ОСОБА_1 становить з 23.03.2014 по 16.03.2018 року включно 997 днів, у тому числі:

2014 рік 196 днів: березень - 6, квітень 21, травень 19, червень 19, липень 23, серпень 20, вересень 22, жовтень 23, листопад 20, грудень 23;

2015 рік 250 днів: січень 20, лютий 20, березень - 21, квітень 21, травень 18, червень 20, липень 23, серпень 20, вересень 22, жовтень 21, листопад 21, грудень 23;

2016 рік 251 день: січень 19, лютий 21, березень - 22, квітень 21, травень 19, червень 19, липень 22, серпень 22, вересень 22, жовтень 20, листопад 22, грудень 22;

2017 рік 248 днів: січень 20, лютий 20, березень - 22, квітень 19, травень 20, червень 20, липень 21, серпень 22, вересень 21, жовтень 21, листопад 22, грудень 20;

2018 рік 52 дня: січень 21, лютий 20, березень 11.

Отже період з 23.03.2014 по 16.03.2018 року включно склав 997 робочих днів, а тому стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток в сумі 158463,18 грн. (158,94 грн. середньоденна заробітна плата х 997 робочих дні) з відрахуванням обов`язкових платежів.

Зважаючи на положення статті 371 КАС України, суд допускає негайне виконання постанови в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3337,74 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів.

Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи рішення про звільнення позивача за власним бажанням, відповідно до п.п. 3-8 ч. 3 ст. 2 КАС України, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 КАСУ зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно із частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірність звільнення позивача.

За таких обставин суд дійшов висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за ст. 38 КЗпПУ, а відтак скасовує розпорядження Каховського міського голови Херсонської області від 17.02.2014 року № 37-К "По особовому складу" та поновлює позивача на посаді начальника відділу міського господарства надзвичайних ситуацій, обліку житла Каховської міської ради з 23.03.2014р., оскільки день звільнення 22.03.2014 року є останнім днем роботи.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 9, 12, 19, 161- 163, 167 КАС України, суд-

вирішив:

Адміністративний позов задовольтини.

Визнати протиправним і скасувати розпорядження Каховського міського голови Херсонської області від 17.02.2014 року № 37-К "По особовому складу".

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на роботі на посаді начальника відділу міського господарства надзвичайних ситуацій, обліку житла Каховської міської ради з 23.04.2014р.

Стягнути з Каховської міської ради (74800, Херсонська область, м. Каховка, вул. В.Куликовська, 103, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середню заробітну плату у сумі 158463,18 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на роботі на посаді начальника відділу міського господарства надзвичайних ситуацій, обліку житла Каховської міської ради з 23.04.2014р.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць 3337,74 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 11 червня 2018 р.

Суддя Морська Г.М.

кат. 12.3