Справа № 826/5120/18
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2018-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 червня 2018 року № 826/5120/18

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Смолій І.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2) до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2) (надалі також - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (надалі також - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити ді, а саме:

- визнати протиправною відмову Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві від 22.02.2018 у змін імені по батькові;

- зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві провести реєстрацію змін по батькові неповнолітньої ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1) з імені батька ОСОБА_3 на ОСОБА_4.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона звернулась до відповідача із заявою про внесення змін до свідоцтва про народження її дитини НОМЕР_1 від 16.01.2004, складеного Відідлом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві щодо зміни імені у її доньки в частині зміни по батькові з «ОСОБА_3» на «ОСОБА_4».

Листом від 22.02.2018 №826/16.1-45 відповідач відмовив позивачу у внесенні таких змін до актового запису про народження.

З вказаним рішенням відповідача позивач не погоджується, вважає його протиправним та просить суд задовольнити позов зобов'язавши відповідача вчинити дії щодо зміни по батькові її дитини.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.

Ухвала була направлена на адресу відповідача (03150, м. Київ, вул. В.Васильківська, 92) та отримана відповідачем, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач у визначений судом строк відзив на позовну заяву або заяву про визнання позову не надав.

Відповідно до ч.4 ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

З огляду на вищевикладене та відсутність клопотань сторін про розгляд справи у судовому засіданні, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, на підставі наявних у справі матеріалів.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, встановив.

Як встановлено судом та вбачається з наданої суду копії свідоцтва про народження від 06.07.2012 та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України №1 від 17.12.2014, 16.01.2004 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис №47, відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_2, у графі батько зазначено «ОСОБА_3»», у графі мати «ОСОБА_1».

За результатами розгляду заяви позивача відповідач листом від 22.02.2018 №828/16.11-45 відмовив ОСОБА_1 у зміні по батькові .

Вказана відмова стала підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Цивільним кодексом України, Сімейним кодексом України, Правилами реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5, в редакції наказу Міністерства юстиції України від 22.11.2007 №1154/5, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 22.11.2007 за №1305/14572, із змінами станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Правила №52/5).

У відповідності до частини 1 статті 295 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на власний розсуд змінити своє прізвище та (або) власне ім'я.

Частиною 7 цієї ж статті передбачено, що Порядок розгляду заяв про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) фізичної особи встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з приписами статті 149 Сімейного кодексу України у разі, якщо батько змінив своє ім'я, по батькові дитини, яка досягла чотирнадцяти років, змінюється за її згодою.

Аналогічні положення містяться й у абзаці 5 пункту 1 розділу 5 Правил №52/5.

При цьому, в абзацах 1 та 2 пункту 1 розділу 5 Правил №52/5 зазначено, що ім'я фізичної особи, яка є громадянином України, складається з прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить, й фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на власний розсуд змінити своє прізвище та (або) власне ім'я.

Механізм прийняття та розгляду заяв про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) фізичних осіб - громадян України визначений Порядком розгляду заяв про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) фізичної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року №915 (далі по тексту - Порядок №915), відповідно до пункту 2 якого заяви про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) (далі - імені) громадян України, які проживають на території України, приймає, розглядає, а також веде їх облік відділ реєстрації актів цивільного стану за місцем їх проживання; громадян України, які постійно проживають за кордоном, - дипломатичне представництво або консульська установа України, якій вони перебувають на постійному консульському обліку.

Наведені норми законодавства в сукупності дають підстави вважати, що під значенням «ім'я» мається на увазі прізвище, власне ім'я та по батькові фізичної особи.

Абзацом 1 пункту 3 Порядку №915 встановлено, що заява про зміну імені подається у письмовій формі за умови пред'явлення паспорта громадянина України, а у разі, коли заявник постійно проживає за кордоном, - за умови пред'явлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Таким чином, суд зазначає, що відповідно до діючих норм законодавства України, з моменту досягнення особою 16-річного віку, вона може змінювати своє ім'я (прізвище, власне ім'я, по батькові) без дозволу батьків.

У відповідності до абзацу 5 пункту 3 Порядку №915 заява фізичної особи про повторну зміну по батькові подається і розглядається відповідно до цього Порядку.

Пунктами 4-10 Порядку №915 врегульовано порядок розгляду такої заяви органами державної реєстрації актів цивільного стану.

При цьому, підставами для відмови у наданні дозволу на зміну імені є:

- здійснення стосовно заявника кримінального провадження або його перебування під адміністративним наглядом;

- наявність у заявника судимості, яку не погашено або не знято в установленому законом порядку;

- офіційне звернення правоохоронних органів іноземних держав про оголошення розшуку заявника;

- подання заявником неправдивих відомостей.

Відмова у наданні дозволу на зміну імені може бути в установленому порядку оскаржена у суді (пункт 11 Порядку №915).

Аналогічні положення щодо відмови у наданні дозволу на зміну імені містяться й у частині 6 статті 295 Цивільного кодексу України

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР (далі по тексту - Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини (далі по тексту - Європейський суд) у своєму рішенні від 16 травня 2013 року у справі «Гарнага проти України» зазначив, що в особи можуть існувати справжні причини, щоб бажати змінити своє ім'я, а законодавчі обмеження такої можливості можуть бути виправдані інтересами суспільства, наприклад, для забезпечення точного обліку населення або схоронності засобів ідентифікації та зв'язку носіїв певного імені з сім'єю. Державному органу належить навести відповідні та достатні підстави на підтримку своєї відмови у наданні дозволу на зміну імені особи для того, щоб це обмеження вважалося необхідним у демократичному суспільстві.

Крім того, коли особа в Україні досягає достатньо дорослого віку для того, щоб приймати самостійні рішення щодо зміни імені, вона може зберегти або змінити ім'я, надане їй при народженні. Вартий особливої уваги той факт, що особа може зберегти по батькові, навіть якщо її батько більше не носить імені, від якого походить по батькові. У цьому випадку розірвання традиційного зв'язку між по батькові особи та іменем її батька визнається можливим.

Також, Європейський суд констатував, що за майже повної свободи зміни імені або прізвища особи обмеження, накладені на зміну по батькові, не видаються належним чином та достатньою мірою мотивованими національним законодавством. Крім того, державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Державні органи не виконали своє позитивне зобов'язання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя.

Аналіз наведених норм діючого національного законодавства України, а також практика Європейського суду з приводу вирішення справ зазначеної категорії, свідчить про те, що відповідач, відмовляючи позивачу в наданні позивачу дозволу на зміну імені, зокрема, по батькові доньки, діяв не у відповідності та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача провести реєстрацію зміни по батькові, які стосуються зміни по батькові дитині з «ОСОБА_3» на «ОСОБА_4», та зареєструвати вказані зміни, суд приходить до висновку про їх необгрунтованість, оскільки порядок звернення до органів державної реєстрації актів цивільного стану із заявою, а також необхідним пакетом документів, що додається до неї, визначений Порядком № 915, а тому належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, на думку суду, є зобов'язання Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2) від 02.02.2018 про надання дозволу на зміну імені (по батькові) разом з доданими до неї документами у строки та в порядку, визначеному чинним законодавством, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2) задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві від 22.02.2018 у зміні імені по батькові.

Зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві повторно заяву ОСОБА_1 (яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4) від 02.02.2018 про надання дозволу на зміну імені (по батькові) разом з доданими до неї документами у строки та в порядку, визначеному чинним законодавством, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1409,60грн. за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій