Справа № 200/3871/17(2а/200/561/17)
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2018-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 травня 2018 рокусправа № 200/3871/17(2а/200/561/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Дурасова Ю.В.

судді: Чепурнов Д.В. Божко Л.А.

за участю секретаря судового засідання: Сонник А.В.

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2017 р. (головуючий суддя Женеску Е.В.,)

у справі за позовом ОСОБА_3 до Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про зобовязання поновити виплату пенсії шляхом її призначення знову на загальних підставах,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі про зобовязання поновити виплату пенсії шляхом її призначення знову на загальних підставах. В позові посилався на те, що громадяни України, які постійно проживають за кордоном мають право на пенсію.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2017 р. позов задовольнити частково.

Зобовязано відповідача поновити ОСОБА_3 виплату пенсії за віком починаючи з 09 вересня 2016 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на те, що позивачу з 01.06.1979 року була призначена пенсія на підставі Закону СРСР «Про державні пенсії» від 14.07.1956 року. У звязку з виїздом за кордон на постійне місце проживання в 1994 році виплата пенсії була припинена. 26.08.2016 року представник позивача ОСОБА_4 звернулася з заявою про поновлення пенсії за віком. Вважає, що відсутні підстави для поновлення виплати пенсії, оскільки заява про поновлення пенсії повинна бути подана безпосередньо позивачем, також звертає увагу суду на копію закордонного паспорту позивача, дія якого закінчилася в 1999 році.

Також Головним управлінням пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, подано заяву про заміну сторони у справі, посилається на те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області правонаступником відповідача - Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, 26 серпня 2016 року представник позивача за довіреністю ОСОБА_4 звернулася до Центрального обєднаного управління Пенсійного Фонду України у м. Дніпропетровську із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, до заяви було подано наступні документи: копію паспорта, копія ізраїльського посвідчення, копія пенсійних посвідчень, копію довіреності на імя представника позивача, оригінал особистої заяви ОСОБА_3 про поновлення пенсії, нотаріально посвідченої та апостильованої.

Відповідач листом від 30.08.2016 року № П53-16 повідомив представника позивача, про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії за віком.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Конституції України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", Закону України «Про пенсійне забезпечення".

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для виплати пенсій відповідач зобов'язаний відновити виплату пенсій позивачу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Винятки були встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (ч. 2 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення"). При цьому держава визначила відповідний механізм виплати таких пенсій (Постанова Кабінету Міністрів України «Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн» від Об.04.1993 № 258).

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р. не виплата пенсій громадянам України, які виїхали з України, визнано неконституційним, Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІУ, у зв'язку з чим застосуванню не підлягають.

Відповідно до п.3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. вказаними нормами Закону (ст. 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У Рішенні Конституційного Суду зазначено, - що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно вад того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

З наведеного слідує, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 р., в якому зазначено, що оспорюваними нормами Закону № 1058-VI держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи на її межами.

Слід також зазначити, що в постанові Верховного Суду України від 12.05.2015р. (справа №21-180а15) Верховний Суд України дійшов висновку, що "з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон." Отже, підстава для поновлення виплати пенсії позивачу виникла з дня набрання чинності Рішення Конституційного Суду України № 25-пр/2009, а саме з 07.10.2009 року.

З приводу посилання відповідача на те, що позивачу була призначена пенсія з 01.06.1979 року на підставі Закону СРСР «Про державні пенсії» від 14.07.1956 року, а пенсія на Законом України № 1058 позивачу не призначалася, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що Україна є правонаступником зазначених правовідносин в силу: Декларації про державний суверенітет Українивід 16 липня 1990 року. Так, Декларація проголосила безперервність держави України та її територіальне наступництво в існуючих кордонах Української Радянської Соціалістичної Республіки. У Декларації оголошено правонаступництво України в правах на частину в надбаннях СРСР; Закону України від 12 вересня 1991 р. «Про правонаступництво», який визначав чинність органів державної влади та законів УРСР до, відповідно, утворення та прийняття нових органів влади та законів України.

Отже, зазначений відповідачем аргумент спростовується вищезазначеним.

Заява щодо призначення або перерахунку пенсії може бути подана заявником безпосередньо, так і представником (п. 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005

Отже, і цей аргумент, зазначений відповідачем, спростовується.

Матеріалами справи підтверджено, що у звязку з виїздом за кордон на постійне місце проживання в 1994 році виплата пенсії була припинена. 26.08.2016 року представник позивача ОСОБА_4 звернулася з заявою про поновлення пенсії за віком.

Відповідач, також вважає, що відсутні підстави для поновлення виплати пенсії, оскільки згідно копії закордонного паспорту позивача, його дія закінчилася в 1999 році.

Натомість, даний аргумент відповідача також спростовуються матеріалами справи, оскільки матеріали справи містять копію паспорту громадянина України (позивачки), що діє 30 листопада 2026 року.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову.

Вищевикладене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, виходячи з обставин справи та норм законодавства України, що регулює дані правовідносини, права, свободи та інтереси позивача захищені.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2017 р. - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили 10.05.2018 та відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню не підлягає, оскільки в силу п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС дана справа є справою незначної складності.

В силу п. 2 частини 5 ст. 328 КАС постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів в порядку та строки, встановлені ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 15.05.2018р.

Головуючий суддя: Ю.В. Дурасова

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: Л.А. Божко