Справа № 826/14367/17
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2018-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Судді: Скочок Т.О., Чудак О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючої судді: Шелест С.Б.

Суддів: Кузьменка В.В., Мєзєнцева Є.І.

Секретар судового засідання: Кузик М.А.

За участі представників:

Позивача: Земницького Д.П.;

Відповідача: Божко В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.02.18р. у справі №826/14367/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інсігнія Резорт» до Кабінету Міністрів України про визнання незаконною та скасування постанови в частині

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просив:

визнати незаконною та скасувати з моменту прийняття постанову Кабінету Міністрів України від 16.10.14р. № 570 «Про організацію та проведення біржових аукціонів з продажу нафти сирої, газового конденсату власного видобутку і скрапленого газу» в частині першого речення третього абзацу пункту 51 Порядку організації та проведення біржових аукціонів з продажу нафти сирої, газового конденсату власного видобутку і скрапленого газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.14р. № 570, наступного змісту: «Продавець виконує свої зобов'язання щодо постачання нафти сирої, газового конденсату і скрапленого газу після надходження коштів від покупця у повному обсязі відповідно до умов договору купівлі-продажу»;

зобов'язати Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому було офіційно оприлюднено постанову Кабінету Міністрів України від 16.10.14р. № 570 «Про організацію та проведення біржових аукціонів з продажу нафти сирої, газового конденсату власного видобутку і скрапленого газу».

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.02.18р. адміністративний позов задоволено частково:

визнано незаконною та нечинною з моменту прийняття постанову Кабінету Міністрів України від 16.10.14р. № 570 «Про організацію та проведення біржових аукціонів з продажу нафти сирої, газового конденсату власного видобутку і скрапленого газу» в частині першого речення третього абзацу пункту 51 Порядку організації та проведення біржових аукціонів з продажу нафти сирої, газового конденсату власного видобутку і скрапленого газу, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 570, наступного змісту: «Продавець виконує свої зобов'язання щодо постачання нафти сирої, газового конденсату і скрапленого газу після надходження коштів від покупця у повному обсязі відповідно до умов договору купівлі-продажу.»;

зобов'язано Кабінет Міністрів України невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому було офіційно оприлюднено постанову Кабінету Міністрів України від 16.10.14р. № 570 «Про організацію та проведення біржових аукціонів з продажу нафти сирої, газового конденсату власного видобутку і скрапленого газу», після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати рішення з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права в частині висновку щодо невідповідності оспорюваного пункту вимогам закону та не враховано, що за законом порядок організації та проведення біржових аукціонів з продажу нафти сирої та газового конденсату власного видобутку, скрапленого газу встановлюється Урядом; спірний пункт саме визначає такий порядок здійснення біржової операції з продажу енергоресурсів, отже Уряд діяв у межах повноважень та відповідно до закону, виключно в інтересах держави з метою недопущення збитків від невиконання або неналежного виконання суб'єктами господарювання зобов'язань за господарськими договорами, зокрема, у зв'язку з відсутністю фінансових можливостей, одночасно при цьому нівелювавши можливість здійснення будь-яких антиконкурентних, дискримінаційних та корупційних дій.

Представник Відповідача в судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги

Представник Позивача в судовому засіданні та у відзиві на апеляційну скаргу заперечив вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу Відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

16.10.2014 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про організацію та проведення біржових аукціонів з продажу нафти сирої, газового конденсату власного видобутку і скрапленого газу» № 570 (далі - Постанова № 570), пунктом 1 якої затверджено Порядок організації та проведення біржових аукціонів з продажу нафти сирої, газового конденсату власного видобутку і скрапленого газу (далі - Порядок № 570).

Відповідно до першого речення третього абзацу пункту 51 Порядку № 570 продавець виконує свої зобов'язання щодо постачання нафти сирої, газового конденсату і скрапленого газу після надходження коштів від покупця у повному обсязі відповідно до умов договору купівлі-продажу.

Надаючи оцінку правовій природі оскаржуваного в частині акту Відповідача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що Відповідач, передбачивши у вказаному пункті Порядку № 570 умови виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу після надходження коштів від покупця у повному обсязі, фактично встановив норми права, як для тих суб'єктів, що вже приймають участь у правовідносинах з приводу участі у біржових аукціонів з продажу нафти сирої, газового конденсату власного видобутку і скрапленого газу, так і для тих, які будуть укладати відповідні договори у майбутньому.

Відповідно до пункту 18 частини 1 статті 4 КАС нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Отже, Постанова № 570 встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахована на неодноразове застосування.

Судом також вірно встановлені обставини справи в контексті наявності порушеного права Позивача у спірних правовіносинах.

Як видно з матеріалів справи, 29.08.2017 Позивачем через ПрАТ «Українська Міжбанківська Валютна Біржа» подано заявку від 28.08.2017 № 28/08-1 на участь в аукціоні № 226Д та, як наслідок, отримано пакет документів, серед яких договір купівлі-продажу нафти та газового конденсату власного видобутку ПАТ «Укрнафта» (далі - Договір).

Відповідно до пп. 4.1.2 п. 4.1 Договору продавець («Укрнафта») зобов'язаний здійснити поставку нафти покупцю відповідно до графіку поставки в додатку 1 до цього Договору після отримання продавцем оплати за нафту відповідно до п. 5.2 цього Договору, при забезпеченні покупцем умов для відвантаження нафти трубопровідним, залізничним чи автомобільним транспортом відповідного до п. 4.2.2 цього Договору.

Згідно з пп. 4.2.1 п. 4.2 Договору покупець зобов'язаний сплатити на рахунок продавця, вказаний в розділі 10 цього Договору, вартість нафти відповідно до п. 5.2 цього Договору.

При цьому, пунктом 5.2 Договору передбачено, що покупець здійснює попередню оплату за нафту відповідно до п. 5.1 цього Договору за наведеним графіком.

Відповідно до п. 5.1 Договору покупець проводить оплату нафти по цьому Договору шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця, вказаний в розділі 10 цього Договору.

Згідно з абз. 2 п. 6.3 Договору у випадку несвоєчасної оплати за нафту відповідно до п. 5.2 даного Договору, незабезпечення покупцем умов для відвантаження нафти трубопровідним, залізничним чи автомобільним транспортом в терміни, зазначені в Додатку 1 до даного Договору, продавець не несе відповідальності за непоставку нафти в повному обсязі. Обсяг поставки нафти може бути зменшений на величину щодобового відвантаження нафти пропорційно кількості днів неоплати нафти або невідвантаження оплаченого обсягу. Непоставлені обсяги нафти реалізуються на наступному аукціоні.

В той же час, пунктом 6.5 Договору передбачено, що якщо покупець не перерахував кошти у повному обсязі на рахунок продавця в терміни, визначені п. 5.2 цього Договору, гарантійний внесок покупця (отриманий продавцем відповідно до п. 4.3.1 цього Договору у сумі, зазначеній у п. 5.2 цього Договору) як штраф (компенсація) за неналежне виконання ним своїх зобов'язань залишається у продавця. Зарахування продавцем зазначених коштів як штрафу не звільняє покупця від відповідальності за виконання цього Договору згідно з умовами Договору і законодавством.

У судовому засіданні представник Позивача зазначив, що отримавши вказаний договір та проаналізувавши його, Позивачу стало відомо, що умова такого договору визначена продавцем - ПАТ «Укрнафта», відповідно до положень абзацу третього пункту 51 Порядку № 570.

З матеріалів справи також вбачається, що листом від 29.08.2017 вих. № 29/08-01 Позивач звернувся до ПАТ «Укрнафта», в якому просив розглянути пропозицію про внесення до типового договору купівлі-продажу змін, якими передбачити, що оплата за придбану нафту буде здійснюватися у формі безвідкличного покритого документарного акредитиву. Умови оплати в акредитивній формі можуть бути викладені по аналогії із тим, як це рекомендовано Кабінетом Міністрів України та НБУ у спільній постанові від 21.06.1995 № 444, із урахуванням того, що розрахунки будуть здійснюватися в національній валюті України - гривні. З огляду на що, Позивач запропонував ПАТ «Укрнафта» розглянути такий лист як пропозицію для укладення договору купівлі-продажу нафти, що підлягатиме оформленню за результатами аукціону, та повідомити, чи погоджується ПАТ «Укрнафта» змінити порядок оплати за нафту з попередньої оплати на оплату на підставі акредитиву.

За результатами розгляду вказаного листа, ПАТ «Укрнафта» листом від 30.08.2017 № 05-07-3 повідомило Позивачу, що умови в проекті договору купівлі-продажу щодо попередньої оплати, зокрема п.п. 5.2, 5.2, викладені у відповідності до вимог п. 51 Порядку № 570.

Отже, вважаючи протиправною Постанову № 570 в частині першого речення третього абзацу пункту 51 Порядку № 570, Позивач звернувся з даним позовом до суду.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що Позивач є учасником правовідносин, на які розповсюджуються спірна постанова.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 51 Постанови № 570 в оскаржуваній частині, створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності суб'єктів господарювання за ознакою фінансової спроможності, оскільки, по-перше, останнім визначено право на участь в аукціонах лише для тих суб'єктів господарювання, які мають значні вільні фінансові ресурси для їх використання для оплати на зазначених умовах, по-друге, створено штучні перешкоди доступу до участі в аукціонах для юридичних осіб - середніх та малих суб'єктів господарювання та практичну неможливість їх участі в аукціонах з продажу нафти сирої, газового конденсату і скрапленого газу, що суперечить вимогам ст. 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та ст.ст. 18, 31 ГК України. Визначення в пункті 51 Порядку №570 умови щодо здійснення постачання нафти сирої, газового конденсату і скрапленого газу після надходження коштів від покупця у повному обсязі, суперечить вимогам ст.ст. 5, 6, 18, 31, 179, 202 ГК України, ст.ст. 3, 598, 1088 ЦК України, а також ст. 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», а прийнятий нормативний акт в оскаржуваній частині має антиконкурентний та дискримінаційний характер.

При цьому, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд першої інстанції визнав пункт 51 Порядку 570 в оспорюваній частині незаконним та нечинним з моменту прийняття Постанови.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу і судову (стаття 6 Конституції України).

Верховна Рада України, відповідно до вимог статті 75 Конституції України, є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Таким чином, Конституція України покладає функцію зі створення та прийняття законів на єдиний законодавчий орган - Верховну Раду України.

В свою чергу, статтею 113 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Згідно з пунктом 10 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України здійснює інші повноваження, визначені Конституцію та законами України.

Аналогічне положення закріплено і у статті 3 Закону України від 27.02.14р. № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; надалі- Закон № 794-VII), якою передбачено, що Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. При цьому, організація, повноваження і порядок діяльності, зокрема, Кабінету Міністрів України, визначаються Конституцією і законами України (ч. 2 ст. 120 Конституції України).

Стаття 2 Закону № 794-VII визначає основні завдання Кабінету Міністрів України, до яких, зокрема, належать: забезпечення державного суверенітету та економічної самостійності України, здійснення внутрішньої та зовнішньої політики держави, виконання Конституції та законів України, актів Президента України; забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров'я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; забезпечення рівних умов для розвитку всіх форм власності.

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону № 794-VII діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров'я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв'язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України у сфері економіки та фінансів, зокрема, сприяє розвитку підприємництва на засадах рівності перед законом усіх форм власності та соціальній спрямованості національної економіки, здійснює заходи щодо демонополізації та антимонопольного регулювання економіки, розвитку конкуренції та ринкової інфраструктури; забезпечує захист та підтримку національного товаровиробника.

Здійснення повноважень Кабінету Міністрів України визначено статтею 41 Закону № 794-VII, зокрема, Кабінет Міністрів України спрямовує свою діяльність на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України. Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції та законів України здійснює свої повноваження шляхом прийняття рішень на його засіданнях більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону (ч.ч. 1 та 2 вказаної статті).

Згідно з частиною 1 статті 49 Закону № 794-VII, Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Відповідно до частини 3 статті 50 Закону № 794-VII проекти актів Кабінету Міністрів України вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями.

Отже, Кабінет Міністрів України у своїй діяльності щодо видання постанов і розпоряджень, у тому числі у разі внесення таких йому на розгляд міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями, повинен виходити із повноважень, закріплених за ним Конституцією та законами України.

У той же час, прийнята Кабінетом Міністрів України постанова може вважатися законною у випадку, якщо вона прийнята на підставі прямої норми Конституції України, закону України, у тому числі з урахуванням основних завдань та спрямованості діяльності Кабінету Міністрів України, або, якщо така пряма норма відсутня - коли така постанова не суперечить Конституції або законам України, а також вказаним завданням та спрямованості діяльності.

Принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи, основоположні свободи. Так, у рішенні від 10.12.2009 у справі «Михайлюк та Петров проти України» (Mikhaylyuk and Petrov v. Ukraine, заява № 11932/02) зазначено, що Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (рішення у справі «Полторацький проти України» (Poltoratskiy v. Ukraine) від 29.04.2003, заява № 38812/97, п. 155).

Також в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин другої, третьої, четвертої статті 219 Регламенту Верховної Ради України (справа про Регламент Верховної Ради України) від 01.04.2008 № 4-рп/2008 суд вказав, що у частині першій статті 92 Основного Закону України закріплений принцип пріоритету (верховенства) закону в системі інших нормативно-правових актів, за допомогою якого здійснюється правове регулювання найважливіших суспільних відносин. Перелік питань, що мають регулюватися виключно законами України, передбачений цією нормою, має імперативний характер, а це означає, що всі рішення щодо них повинні прийматися у формі закону.

У такий спосіб Конституція України встановила, що лише Верховна Рада України у відповідному законі має право визначати організацію і порядок діяльності органів законодавчої, виконавчої, судової влади та статус їх посадових осіб.

Логічним є те, що й іншими нормами Конституції України передбачено однакові правові підходи до нормативного механізму врегулювання порядку організації і діяльності органів державної влади, їх посадових осіб.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана частина Постанови № 570 повинна відповідати принципам пріоритету (верховенства) закону, правової визначеності та передбачуваності законодавства.

Статтею 6 Закону України від 12.07.01р. № 2665-III «Про нафту і газ» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; надалі - Закон № 2665-III), якою врегульовано питання щодо державного управління в нафтогазовій галузі, установлено, що Верховна Рада України визначає основні напрями державної політики у нафтогазовій галузі та здійснює законодавче регулювання відносин у ній. Кабінет Міністрів України та інші уповноважені на це органи виконавчої влади в межах повноважень, визначених законом, реалізують державну політику в нафтогазовій галузі та здійснюють управління нею.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 41 Закону України «Про нафту і газ» підприємства, частка держави у статутному капіталі яких 50 відсотків та більше, господарські товариства, 50 відсотків та більше акцій (часток, паїв) яких знаходяться у статутних капіталах інших господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій, а також дочірні підприємства, представництва та філії таких підприємств і товариств, учасники договорів про спільну діяльність, та/або особи, уповноважені договорами про спільну діяльність, укладеними за участю зазначених підприємств, щомісячно здійснюють продаж нафти сирої і газового конденсату власного видобутку, видобутих на підставі спеціальних дозволів на користування нафтогазоносними надрами (крім обсягів, що використовуються на власні технологічні потреби), а також скрапленого газу - виключно на біржових аукціонах. Порядок організації та проведення біржових аукціонів з продажу нафти сирої і газового конденсату власного видобутку, скрапленого газу, визначення стартових цін на таких аукціонах, надбавок за якість для нафти сирої і газового конденсату, а також порядок визначення обсягів реалізації на біржових аукціонах скрапленого газу для потреб населення встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пп. 213.3.11 п. 213.3 ст. 213 Податкового кодексу України операціями з підакцизними товарами, які звільняються від оподаткування є реалізація скрапленого газу на спеціалізованих аукціонах для потреб населення у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з системного аналізу наведених вище положень Конституції України, Закону України «Про Кабінет Міністрів України» та Закону України «Про нафту і газу», колегія суддів приходить до висновку, що визначення основних напрямків державної політики у нафтогазовій галузі та законодавче регулювання нафтогазової галузі здійснюється єдиним законодавчим органом - Верховною Радою України, а Кабінет Міністрів України, як орган виконавчої влади, лише реалізує відповідну державну політику, діючи при цьому виключно в межах повноважень, визначених законом.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що Кабінету Міністрів України було надано право встановити порядок організації та проведення біржових аукціонів з продажу нафти сирої і газового конденсату власного видобутку, скрапленого газу, порядок визначення стартових цін на таких аукціонах, надбавок за якість для нафти сирої і газового конденсату, а також порядок визначення обсягів реалізації на біржових аукціонах скрапленого газу для потреб населення, що підлягали звільненню від оподаткування акцизним податком.

Проте, здійснюючи надані ст. 41 Закону № 2665-III повноваження щодо встановлення порядку організації та проведення біржових аукціонів (визначення стартових цін на таких аукціонах, надбавок за якість для нафти сирої і газового конденсату, порядку визначення обсягів реалізації на біржових аукціонах скрапленого газу для потреб населення), Відповідач вийшов за їх межі та у пункті 51 Порядку № 570 встановив норму, яка стосується не порядку організації та проведення біржових аукціонів, а зокрема порядку розрахунків із вказівкою на те, що продавець виконує свої зобов'язання щодо постачання нафти сирої, газового конденсату і скрапленого газу після надходження коштів від покупця у повному обсязі відповідно до умов договору купівлі-продажу.

Повноваження щодо визначення порядку розрахунків між продавцем та покупцем ні Законом України «Про нафту і газу», ні Податковим кодексом України Кабінету Міністрів України надано не було.

Статтею 6 Господарського кодексу України у якості загального принципу господарювання в Україні визначено заборону незаконного втручання органів державної влади, їх посадових осіб у господарські відносини.

Відповідно до частини 2 статті 179 Господарського кодексу України, Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Згідно з ч. 3 ст. 184 Господарського кодексу України укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Таким чином, у сфері регулювання господарських відносин Господарським кодексом України закріплено право Кабінету Міністрів України затверджувати або примірні договори або типові договори, позаяк встановлення обов'язкових норм щодо порядку виконання зобов'язань за договорами у нормативно-правових актах, які не є актами про затвердження примірних або типових договорів, є таким, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 179 Господарського кодексу України.

Крім того, встановивши в пункті 51 оскаржуваної Постанови вимогу про те, що продавець виконує свої зобов'язання щодо постачання нафти сирої, газового конденсату і скрапленого газу після надходження коштів від покупця в повному обсязі, Кабінет Міністрів України, тим самим, визначив, що оплата придбаного за результатами аукціонів товару має бути проведена виключно у грошовій формі - на що вказує словосполучення «надходження коштів».

Так, відповідно до частини 3 статті 202 Господарського кодексу України до відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1, 4 статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов'язань на певних підставах не допускається.

З аналізу змісту вказаних норм вбачається, що виключно договором або законом можуть визначатися підстави припинення окремих видів господарських зобов'язань та, відповідно, неможливість їх припинення в інший спосіб, не передбачений договором або законом.

Отже, визначивши в оскаржуваній частині пункту 51 Постанови №570 умови про можливість виконання зобов'язання по оплаті вартості нафти сирої, газового конденсату і скрапленого газу лише шляхом перерахування коштів, Відповідач прийняв Постанову №570, яка в незаконний спосіб обмежує право, як Позивача, так і інших потенційних учасників біржових аукціонів на припинення господарського зобов'язання перед продавцями по оплаті в інший спосіб, передбачений законом України.

Разом з тим, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно з ст. 5 Господарського кодексу України конституційні основи правового господарського порядку в Україні становлять, зокрема: визнання усіх суб'єктів права власності рівними перед законом, економічна багатоманітність, забезпечення державою захисту конкуренції у підприємницькій діяльності, недопущення зловживання монопольним становищем на ринку.

Відповідно до ст. 6 Господарського кодексу України загальними принципами господарювання в Україні є, у тому числі, обмеження державного регулювання економічних процесів у зв'язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 1087 Господарського кодексу України розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 1088 Цивільного кодексу України при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків (чеків), розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту. Сторони у договорі мають право обрати будь-який вид безготівкових розрахунків на свій розсуд. Порядок здійснення безготівкових розрахунків регулюється цим Кодексом, законом та банківськими правилами.

Отже, порядок здійснення розрахунків, у тому числі безготівкових, регулюється Цивільним кодексом України, законом та банківськими правилами, зокрема, статтями 1089, 1093, 1102 Цивільного кодексу України, якими передбачено розрахунки із застосуванням платіжних доручень, розрахункових чеків, розрахунки за акредитивом.

Таким чином, спірна частина пункту 51 Постанови № 570 суперечить вимогам ст.ст. 5, 6, 179, 202 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 598, 1088 Цивільного кодексу України, оскільки обмежує суб'єктів господарювання у праві на припинення грошових зобов'язань в інший спосіб, передбачений законами України, і порушує право на свободу договору, що є однією з загальних засад цивільного законодавства, зокрема, право учасників біржових аукціонів обрати будь-який вид безготівкових розрахунків на свій розсуд, а також порушує наведені загальні принципи господарювання та конституційні основи правового господарського порядку в Україні.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Кабінет Міністрів України, прийнявши пункт Порядку № 570 в оскаржуваний частині вчинив антиконкурентну дію, з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції» дія, внаслідок якої окремим суб'єктам господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами, а також надання окремим суб'єктам господарювання переваг, які ставлять їх у привілейоване становище стосовно конкурентів, що призводить або може призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції є різновидом антиконкурентних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 15 вказаного Закону прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції є антиконкурентними діями органів влади.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Господарського кодексу України органам державної влади та органам місцевого самоврядування, їх посадовим особам забороняється приймати акти та вчиняти дії, які усувають конкуренцію або необґрунтовано сприяють окремим конкурентам у підприємницькій діяльності, чи запроваджують обмеження на ринку, не передбачене законодавством. Законом можуть бути встановлені винятки з цього правила з метою забезпечення національної безпеки, оборони чи інших загальносуспільних інтересів.

Обмеження прав суб'єктів господарювання щодо придбання та реалізації товарів є дискримінацією суб'єктів господарювання, що не допускається, винятки з даного загального правила можуть встановлюватись виключно законом і лише з метою забезпечення національної безпеки, оборони, загальносуспільних інтересів (ст. 31 Господарського кодексу України).

За таких обставин, судом першої інстанції вірно встановлено, що пунктом 51 Порядку № 570 в оскаржуваній частині - умови про необхідність здійснення 100%-ої попередньої оплати, створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності суб'єктів господарювання за ознакою фінансової спроможності, оскільки, по-перше, Урядом визначено право на участь в аукціонах лише для тих суб'єктів господарювання, які мають значні вільні фінансові ресурси для їх використання для оплати на зазначених умовах, по-друге, створено штучні перешкоди доступу до участі в аукціонах для юридичних осіб - середніх та малих суб'єктів господарювання та практичну неможливість їх участі в аукціонах з продажу нафти сирої, газового конденсату і скрапленого газу, що суперечить вимогам ст. 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та ст.ст. 18, 31 Господарського кодексу України.

Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що визначення в пункті 51 Порядку № 570 умови щодо здійснення постачання нафти сирої, газового конденсату і скрапленого газу після надходження коштів від покупця у повному обсязі, суперечить вимогам ст.ст. 5, 6, 18, 31, 179, 202 ГК України, ст.ст. 3, 598, 1088 Цивільного кодексу України, а також ст. 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», а прийнятий нормативний акт в оскаржуваній частині має антиконкурентний та дискримінаційний характер.

Так, у рішенні від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що будь-які обмеження, які накладаються, мають базуватися на положеннях основного законодавства. Саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню.

У рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана частина пункту 51 Постанови № 570 не відповідає закону, прийнята Відповідачем з перевищенням повноважень, визначених ним та порушує принципи правової визначеності та передбачуваності законодавства, на важливості та необхідності застосування яких неодноразово наголошувалося у наведеній вище практиці ЄСПЛ.

Відповідно до частини 9 статті 264 КАС (у редакції чинній з 15.12.17р.), суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

При цьому, відповідно до усталеної судової практики адміністративних судів, що існувала на момент звернення Позивача до суду, судами неодноразово наголошувалось, що відмінність між встановленою судом незаконністю (протиправністю) актів індивідуальних та нормативно-правових є істотною і полягає, зокрема в моменті втрати чинності такими актами. У разі визнання незаконним (протиправним) індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття, а нормативно-правовий, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, втрачає чинність після набрання законної сили судовим рішенням. Така позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 08.12.2009 у справах № 09/235 та № 21-1573во09).

В той же час, згідно з п. 10.2 постанови Пленуму ВАСУ від 20.05.2013 № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» одночасне застосування обох способів захисту порушеного права - визнання спірного акта нечинним та скасування такого акта - є помилковим. Скасування акта суб'єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта. Визнання ж акта суб'єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Ухваливши рішення про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його з цих підстав нечинним, суд повинен зобов'язати орган, який видав оскаржуваний акт, невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому такий акт було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили. Водночас, у разі визнання акта незаконним суд повинен скасувати його, якщо він є актом індивідуальної дії, або визнати нечинним, якщо він є нормативно-правовим актом, про що зазначити у резолютивній частині постанови.

Згідно з пунктом 10 частини 2 статті 245 КАС у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, судом вірно обрано спосіб захисту порушеного права.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.02.18р. у справі №826/14367/17 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.02.18р. у справі №826/14367/17 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя Шелест С.Б.

Судді Кузьменко В.В.

Мєзєнцев Є.І.

Повний текст постанови складений: 08.06.18