Справа № 816/6821/13-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 червня 2018 року

м. Київ

справа №816/6821/13-а

адміністративне провадження №К/9901/1889/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за касаційною скаргою Міністерства освіти і науки на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 7 травня 2014 року (головуючий суддя Шевцова Н.В., судді: Мінаєва О.М., Старостін В.В.) у справі №816/6821/13-а за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до Міністерства освіти і науки України, Республіканського вищого училища фізичної культури про визнання неправомірною бездіяльності, незаконними дій, нечинними рішень, скасування наказів, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 (далі - позивач) в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Міністерства освіти і науки України (далі - МОН України, відповідач-1), Республіканського вищого училища фізичної культури (далі - РВУФК, відповідач-2), в якому, з урахуванням заяв про збільшення, доповнення позовних вимог та про виправлення арифметичної помилки, про визнання неправомірною бездіяльності, незаконними дій, нечинними рішень, скасування наказів, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, просила:

1) визнати неправомірною бездіяльність МОН України під час розгляду скарги про незаконне відрахування учня школи-інтернату спортивного профілю РВУФК ОСОБА_2;

2) визнати нечинними рішення дисциплінарної комісії РВУФК від 23.09.2013 (протокол №2), педагогічної ради РВУФК від 01.10.2013 (протокол №2), ради РВУФК від 31.10.2013 (протокол №2) в частині відрахування учня ОСОБА_2 та переведення його до загальноосвітньої школи за місцем проживання;

3) визнати нечинними та скасувати накази РВУФК від 24.09.2013 №79-у та від 01.10.2013 №85-у в частині відрахування учня ОСОБА_2 та переведення його до загальноосвітньої школи за місцем проживання;

4) зобов'язати МОН України та РВУФК поновити ОСОБА_2 на навчанні в складі учнів 10-Є класу загальноосвітньої школи-інтернату спортивного профілю РВУФК;

5) визнати незаконними дії РВУФК з проведення обшуку помешкання учня ОСОБА_2;

6) зобов'язати РВУФК внести відповідні зміни та доповнення до наказу від 19.11.2013 №118-у в частині вилучення посилання на рішення ради РВУФК від 31.10.2013 (протокол №2) та рішення педагогічної ради РВУФК від 01.10.2013 (протокол №2), вилучення посилання на заяву матері, а також доповнення резолютивної частини згаданого наказу посиланням на заяву батьків від 18.11.2013 та застереженням про тимчасовість відрахування ОСОБА_2, а саме, на період до ухвалення остаточного рішення компетентними державними органами за скаргою про його незаконне відрахування з училища;

7) визнати протиправною бездіяльність РВУФК в частині неподання до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідних документів для присвоєння першого спортивного розряду учню школи-інтернату спортивного профілю РВУФК ОСОБА_2 та зобов'язати РВУФК подати до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідні документи для присвоєння першого спортивного розряду ОСОБА_2;

8) стягнути з МОН України грошові кошти в сумі 6090,00 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю під час розгляду скарги;

9) стягнути з РВУФК грошові кошти в сумі 10962,00 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним відрахуванням ОСОБА_2 із загальноосвітньої школи-інтернату спортивного профілю РВУФК та протиправною бездіяльністю щодо неподання до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідних документів для присвоєння першого спортивного розряду ОСОБА_2

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на неправомірність рішення дисциплінарної комісії РВУФК від 23.09.2013, педагогічної ради РВУФК від 01.10.2013 та ради РВУФК від 31.10.2013 в частині відрахування її сина ОСОБА_2 учня 10-Є класу загальноосвітньої школи-інтернату спортивного профілю РВУФК та переведення його до загальноосвітньої школи за місцем проживання, оскільки відсутні документи, які б підтверджували систематичне порушення ОСОБА_2 дисципліни, спортивного режиму або правил внутрішнього розпорядку, а рішення про його відрахування ухвалене на засіданні дисциплінарної комісії, діяльність якої не передбачена ні нормативно-правовими актами, які регулюють порушене питання, ні статутом закладу на підставі єдиного випадку. Наказ РВУФК від 24.09.2013 №79-у виданий не на підставі правових норм, у зв'язку з чим є протиправним та має бути скасований. Щодо рішення ради РВУФК від 31.10.2013, то ні позивач, ні її син ОСОБА_2, ні батько останнього не запрошувалися на засідання цієї ради, що свідчить про те, що вказане неправомірне рішення було підготовлене заздалегідь, до того, як воно було офіційно ухвалене на засіданні органу, який згідно з чинним законодавством не має таких повноважень. На звернення позивача до МОН України зі скаргою на незаконне відрахування ОСОБА_2 зі школи-інтернату спортивного профілю РВУФК, бездіяльність педагогів даного закладу, недотримання педагогами училища обов'язку додержуватися педагогічної етики, станом на 22.11.2013 зі сторони МОН України відповіді надано не було. Натомість, 11.11.2013 позивач отримала поштою лише лист Державної інспекції навчальних закладів України від 07.11.2013, який не містить конкретних відповідей на питання, порушені нею у скарзі. Таким чином, під час розгляду звернення позивача до МОН України від 07.10.2013 останнім порушено вимоги, зокрема, статті 19 Закону України "Про звернення громадян" та пункту 1 Указу Президента України від 07.08.2008 №109 "Про першочергові заходи щодо забезпечення реалізації та гарантування конституційного права на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування". Вказане свідчить про протиправну бездіяльність МОН України під час розгляду скарги позивача, а також про грубе порушення РВУФК права на освіту ОСОБА_2 Такими діями відповідачами спричинено моральну шкоду, яку позивач оцінює у 5 мінімальних заробітних плат (6090грн.) через протиправні дії МОН України та у 7 мінімальних заробітних плат (8526грн.) через протиправні дії РВУФК.

Також позивач зазначила, що її син під час навчання брав участь у Х відкритому всеукраїнському турнірі «Європа», де виборов третє місце. Цей турнір має IVранг змагань та включений до Єдиного календарного плану фізкультурно-оздоровчих та спортивних заходів України на 2013 рік, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 27.02.2013 року №216.. Тобто, її син виконав вимоги першого розряду, але отримавши документи після незаконного відрахування стало відомо, що в особовій справі відсутні документи про присвоєння спортивного розряду. На думку позивача, РВУФК припустилося протиправної бездіяльності, яка виразилася у не направленні документів її сина для присвоєння йому першого спортивного розряду. Вказаною бездіяльністю спричинено моральну шкоду, яку позивач оцінив у 2 мінімальні заробітні плати (2436грн.)

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 5 лютого 2014 року позов задоволено частково, а саме:

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства освіти і науки України щодо ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 07 жовтня 2013 року в термін, визначений статтею 20 Закону України "Про звернення громадян", та щодо неповноти розгляду звернення ОСОБА_1 від 07 жовтня 2013 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до Міністерства освіти і науки України щодо зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до Республіканського вищого училища фізичної культури про визнання незаконними дій, нечинними рішень, скасування наказів, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - закрито.

Постанова суду вмотивована тим, що позов в частині вимог до РВУФК про визнання незаконними дій, нечинними рішень, скасування наказів, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, не є адміністративним, оскільки заявлені позивачем вимоги не стосуються захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а пов'язані з захистом суб'єктивного права її сина і носять приватно-правовий характер. Республіканське вище училище фізичної культури в цих правовідносинах не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак суб'єкта владних повноважень. Таким чином, суд дійшов висновку, що спір не є публічно-правовим спором і не підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції, тобто юрисдикція адміністративних судів, встановлена частиною 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, на цей спір не поширюється.

Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до МОН України про визнання неправомірною бездіяльності останнього під час розгляду скарги про незаконне відрахування учня школи-інтернату спортивного профілю РВУФК ОСОБА_2, суд дійшов висновку, що МОН України допущено неповноту розгляду звернення ОСОБА_1, відповіді надано поза межами встановленого статтею 20 Закону України "Про звернення громадян" місячного терміну розгляду та вирішення звернення громадян, чим допущено протиправну бездіяльність.

Вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання МОН України поновити ОСОБА_2 на навчанні в складі учнів 10-Є класу загальноосвітньої школи-інтернату спортивного профілю РВУФК залишено без задоволення з тих підстав, що МОН України вжило всіх заходів в межах своєї компетенції на поновлення її сина на навчанні в РВУФК. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначив, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували причинно-наслідковий зв'язок між завданою саме бездіяльністю МОН України шкодою та погіршенням стану здоров'я ОСОБА_2 Не доведено суду приниження честі та гідності ОСОБА_2 саме бездіяльністю МОН України, не обґрунтовано розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди, у зв'язку з чим відмовлено в задоволенні вимог про стягнення з МОН України грошових коштів в сумі 6090,00 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю під час розгляду скарги.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 7 травня 2014 року скасовано постанову суду першої інстанції в частині закриття провадження та відмови в позові та прийнято нову постанову в цій частині, а саме:

Визнано незаконним рішення дисциплінарної комісії Республіканського вищого училища фізичної культури від 23.09.2013 (протокол №2), педагогічної ради Республіканського вищого училища фізичної культури від 01.10.2013 (протокол №2), ради Республіканського вищого училища фізичної культури від 31.10.2013 (протокол №2) в частині відрахування учня ОСОБА_2 та переведення його до загальноосвітньої школи за місцем проживання

Визнано незаконним та скасовано накази Республіканського вищого училища фізичної культури від 24.09.2013 №79-у та від 01.10.2013 №85-у в частині відрахування учня ОСОБА_2 та переведення його до загальноосвітньої школи за місцем проживання.

Зобов'язано Міністерство освіти і науки України та Республіканське вище училище фізичної культури поновити ОСОБА_2 на навчанні в складі учнів 10-Є класу загальноосвітньої школи-інтернату спортивного профілю Республіканського вищого училища фізичної культури.

Визнано незаконними дії Республіканського вищого училища фізичної культури з проведення обшуку помешкання учня ОСОБА_2

Зобов'язано Республіканське вище училище фізичної культури внести відповідні зміни та доповнення до наказу від 19.11.2013 №118-у в частині вилучення посилання на рішення ради Республіканського вищого училища фізичної культури від 31.10.2013 (протокол №2) та рішення педагогічної ради Республіканського вищого училища фізичної культури від 01.10.2013 (протокол №2), вилучення посилання на заяву матері, а також доповнення резолютивної частини згаданого наказу посиланням на заяву батьків від 18.11.2013 та застереженням про тимчасовість відрахування ОСОБА_2, а саме, на період до ухвалення остаточного рішення компетентними державними органами за скаргою про його незаконне відрахування з училища;

Визнано протиправною бездіяльність Республіканського вищого училища фізичної культури в частині неподання до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідних документів для присвоєння першого спортивного розряду учню школи-інтернату спортивного профілю Республіканського вищого училища фізичної культури ОСОБА_2

Зобов'язано Республіканське вище училище фізичної культури подати до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідні документи для присвоєння першого спортивного розряду ОСОБА_2

Стягнуто з Міністерства освіти і науки України на користь ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 6090,00 (шість тисяч дев'яносто) грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю під час розгляду скарги.

Стягнуто з Республіканського вищого училища фізичної культури на користь ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10962,00 (десять тисяч дев'ятсот шістдесят дві) грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним відрахуванням ОСОБА_2 із загальноосвітньої школи-інтернату спортивного профілю Республіканського вищого училища фізичної культури та протиправною бездіяльністю щодо неподання до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідних документів для присвоєння першого спортивного розряду ОСОБА_2

Постанова суду вмотивована тим, що Республіканське вище училище фізичної культури реалізує конституційний обов'язок держави щодо забезпечення доступу до повної загальної середньої освіти. Отже, спір про відрахування учня із державного загальноосвітнього закладу є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Задовольняючи позовні вимоги до РВУФК суд апеляційної інстанції зазначив, що згідно з Положенням про спеціалізований навчальний заклад спортивного профілю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 5 листопада 1999 р. N 206 (далі - Положення № 206), рада навчального спортивного закладу приймає рішення щодо відрахування лише студентів, а не учнів. При цьому, не визначено, який саме орган наділений повноваженнями вирішувати питання про відрахування учня школи-інтернату. Натомість ні Положенням № 206, ні Статутом РВУФК не визначено повноважень дисциплінарної комісії щодо переведення учнів за порушення правил поведінки училища. РВУФК не дотрималось обов'язку повідомити батьків про можливе відрахування учня не пізніше ніж за один місяць у письмовій формі та повідомити орган управління освітою за місцем проживання учня у двотижневий строк до можливого відрахування згідно з вимогами пункту 30 Положення про загальноосвітній заклад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 778, беручи до уваги вимоги пункту 10 Положення № 2061.

У зв'язку з чим, рішення педагогічної ради РВУФК від 01.10.2013р (протокол № 2) прийняте з порушенням законодавчо встановленої процедури.

Отже, рішення ради РВУФК від 31.10.2013р. (протокол № 2) та рішення дисциплінарної комісії РВУФК від 23.09.2013р. (протокол № 2), рішення педагогічної ради РВУФК від 01.10.2013р (протокол № 2) є неправомірними та підлягають скасуванню.

Враховуючи протиправність вищезазначених рішень та неправомірне переведення учня ІНФОРМАЦІЯ_2, колегія суддів дійшла висновку, що наказ РВУФК від 23.09.2013р. № 79-у, виданий на підставі рішення дисциплінарної комісії РВУФК від 23.09.2013р. (протокол № 2) та наказ РВУФК від 01.10.2013р. № 85-у, виданий на підставі рішення дисциплінарної комісії РВУФК від 23.09.2013р. (протокол № 2), рішення педагогічної ради РВУФК від 01.10.2013р. (протокол № 2) також є протиправними та підлягають скасуванню.

З цих підстав апеляційний суд дійшов висновку і про задоволення вимог про зобов'язання РВУФК внести відповідні зміни та доповнення до наказу від 19.11.2013 №118-у в частині вилучення посилання на рішення ради РВУФК від 31.10.2013 (протокол №2) та рішення педагогічної ради РВУФК від 01.10.2013 (протокол №2), вилучення посилання на заяву матері, а також доповнення резолютивної частини згаданого наказу посиланням на заяву батьків від 18.11.2013 та застереженням про тимчасовість відрахування ОСОБА_2, а саме, на період до ухвалення остаточного рішення компетентними державними органами за скаргою про його незаконне відрахування з училища.

Враховуючи відсутність доказів поновлення ОСОБА_2 на навчання в складі учнів 10-Є класу загальноосвітньої школи-інтернату спортивного профілю Республіканського вищого училища фізичної культури, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення його на навчанні.

Суд встановив, що педагогами училища незаконно було проведено обшук приміщення учня, порушено його конституційні права на особисту недоторканість та недоторканість житла, у зв'язку з чим, посилаючись на норми Конституції України та обов'язок педагогічних та науково-педагогічних працівників додержувати педагогічної етики, моралі, поважати гідність дитини, учня, студента, як це визначено ст. 56 Закону України «Про освіту», вимоги в цій частині також задовольнив.

Суд апеляційної інстанції також встановив, що ОСОБА_2 під час навчання в загальноосвітній школі-інтернаті спортивного профілю ІІ-ІІІ ступенів РВУФК, а саме 11-12.05.2013р. брав участь у Х відкритому всеукраїнському турнірі «Європа», в якому зайняв 3 місце. Згідно додатку №1 до наказу Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 27.02.2013р., яким затверджено Єдиний календарний план фізкультурно-оздоровчих та спортивних заходів України на 2013 рік, зазначений турнір, в якому приймав участь ОСОБА_2 має ІV ранг.

Приписами наказу Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту від 28.04.2006р. № 1368 «Про затвердження Єдиної спортивної класифікації України з літніх олімпійських ігор» було передбачено право спортсмена, який посів третє місце на змаганнях ІV рангу, отримати І спортивний розряд, незважаючи на кількість учасників змагань у певній ваговій категорії.

З огляду на викладене, з метою уникнення дискримінації неповнолітнього ОСОБА_2 стосовно інших учнів, які за схожих обставин отримали І спортивний розряд без обмеження їх права певною кількістю учасників змагань у ваговій категорії, апеляційний суд дійшов висновку, що РВУФК був зобов'язаний подати відповідні документи до Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) для розгляду питання щодо присвоєння ОСОБА_2 І спортивного розряду.

Дійшовши висновків про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними і скасуванні рішень та дій (бездіяльності) відповідачів, суд апеляційної інстанції у повному обсязі задовольнив і вимоги про відшкодування моральної шкоди, встановивши доведеність тривалості та причинно-наслідкового зв'язку між діями та бездіяльністю РВУФК та заподіянням моральної шкоди, що призвело до погіршення стану здоров'я ОСОБА_2 після того, як його було незаконно відраховано із школи-інтернату РВУФК, а також доведеність тривалості та причинно-наслідкового зв'язку між бездіяльністю МОН України та заподіянням моральної шкоди, що призвело до погіршення стану здоров'я ОСОБА_2 після того, як він дізнався про відсутність реакції МОН України на звернення стосовно захисту його законних прав.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, Міністерство освіти і науки України подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що по факту звернення ОСОБА_1 з приводу відрахування її сина, була проведена детальна перевірка з виїздом на місце до РВУФК, за результатами якої складено акт. Вивчивши цей акт та встановивши, що відрахування ОСОБА_2 відбулось з численними порушеннями, було прийнято рішення про скасування наказу про відрахування та поновити в навчанні ОСОБА_2 Листом МОН України зобов'язало директора вжити заходів щодо поновлення учня на навчанні. Також було прийнято рішення про відсторонення заступника директора з виховної роботи від виконання обов'язків. Тобто, МОН України зробило все можливе для того, щоб всебічно і повно розглянути звернення ОСОБА_1 , у зв'язку з чим відсутні підстави для висновку про допущення МОН України протиправної бездіяльності. З цих підстав, скаржник вважає, що відсутні і підстави для стягнення з МОН України моральної шкоди в розмірі 6090грн.

Всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, у зв'язку з чим справа розглядається у письмовому провадженні, відповідно до пункту 2 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст.341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України (у редакції, чинній на час прийняття рішення) в порядку адміністративного судочинства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 6 КАС України у редакції, чинній на час прийняття рішення).

У ч. 1 ст. 2 КАС України (у зазначеній редакції) завданням адміністративного судочинства визначено захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (ч. 2 ст. 2 КАС України у згаданій редакції).

Згідно з ч. 2 ст. 4 КАС України (у редакції, чинній на час прийняття рішення) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Пункт 1 частини першої статті 3 КАС у редакції, чинній на час вирішення цієї справи судами попередніх інстанцій, справою адміністративної юрисдикції визнавав публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами частини першої статті 17 КАС у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи судами попередніх інстанцій належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Крім того, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

У п. 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах її неповнолітнього сина ОСОБА_2 до РВУФК слідує, що пред'явлений нею позов в частині позовних вимог до РВУФК про визнання незаконними дій, нечинними рішень, скасування наказів, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди не є адміністративним, оскільки заявлені останньою вимоги не стосуються захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а Республіканське вище училище фізичної культури не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак суб'єкта владних повноважень в спірних правовідносинах. Вимоги позивача пов'язані з захистом суб'єктивного права та мають характер приватноправових відносин, які виникли між її сином та РВУФК.

Крім того, цей спір не може бути вирішено в порядку адміністративного судочинства, оскільки адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) виконання учнем графіку навчального процесу та вимог навчального плану, дотримання ним правил внутрішнього розпорядку навчального закладу.

Проте, суд апеляційної інстанції на ці обставини уваги не звернув.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про закриття провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах її неповнолітнього сина до РВУФК, оскільки такі вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, тому рішення суду апеляційної інстанції в цій частині не може вважатися законним, а такі порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Щодо позовних вимог до Міністерства освіти і науки України, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до Міністра освіти і науки України ОСОБА_4 зі скаргою від 7 жовтня 2013 року, яка надійшла 8 жовтня 2013 року, щодо незаконного відрахування її неповнолітнього сина ОСОБА_2 із загальноосвітньої школи-інтернату спортивного профілю РВУФК, бездіяльності педагогів даного закладу, недотримання педагогами училища обов'язку додержуватись педагогічної етики, передбаченого абзацом сьомим статті 56 Закону України "Про освіту". У поданій скарзі ОСОБА_1 просила скасувати неправомірне рішення про відрахування її сина ОСОБА_2 із загальноосвітньої школи-інтернату спортивного профілю РВУФК, роз'яснити їй, в чому саме полягала профілактична робота вихователів, спрямована на запобігання негативним вчинкам учнів школи-інтернату, притягнути до дисциплінарної відповідальності директора РВУФК ОСОБА_5 за недотримання ним обов'язку додержувати педагогічної етики, а також притягнути до дисциплінарної відповідальності заступника директора з виховної роботи ОСОБА_6 та вихователів училища за бездіяльність та невиконання ними положень Закону України "Про освіту".

Статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Приписи статті 19 вказаного Закону зобов'язують в тому числі органи державної влади письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Згідно статті 20 зазначеного Закону звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Державною інспекцією навчальних закладів України з посиланням на звернення МОН України на підставі заяви позивача на адресу останнього надіслано лист від 7 листопада 2013 року № 01-26/2187, в якому вказано про проведену перевірку РВУФК, встановлені порушення та інформування МОН України про результати перевірки для прийняття відповідних рішень. При цьому лист Державної інспекції навчальних закладів України не містив інформації щодо всіх питань, що були поставлені у зверненні позивача до МОН України.

Проте, безпосередньо МОН України як установою, до якої надійшло звернення позивача, в порушення наведених приписів закону у встановлений термін письмово не повідомило позивача про результати перевірки скарги і суть прийнятого рішення.

За встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що МОН припустився протиправної бездіяльності щодо неповноти розгляду звернення ОСОБА_1 та надання їй відповіді з порушенням строків, визначених Законом України «Про звернення громадян»

Крім того, підстави для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині відсутні й з огляду на те, що відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, в касаційному порядку переглядаються рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанови судів апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Як свідчать матеріали справи, Міністерство освіти і науки України не оскаржувало постанову суду першої інстанції в апеляційному порядку, тому апеляційним судом була переглянута постанова суду першої інстанції лише в частині відмовлених позовних вимог і закриття провадження у справі, у зв'язку з чим постанова суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не може бути скасована в касаційному порядку.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Міністерства освіти і науки України поновити ОСОБА_2 на навчанні в складі учнів 10-Є класу загальноосвітньої школи-інтернату спортивного профілю Республіканського вищого училища фізичної культури, колегія суддів вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для їх задоволення.

Відповідно до Статуту РВУФК, РВУФК є юридичною особою, має самостійний баланс, поточний, розрахунковий та інші рахунки в органах Державної казначейської служби, штампи, печатку зі своїм найменуванням, в тому числі печатку із зображенням Державного Герба України, а також може від свого імені набувати майнових і немайнових прав і мати обов'язки, бути позивачем і відповідачем у суді (п.3.2 Статуту). Училище здійснює свою діяльність відповідно до законодавства України і цього Статуту (п.3.3)

Пунктом 6.2 Статуту визначено, що Міністерство освіти і науки України в межах повноважень:

- здійснює навчально-методичне керівництво, контроль за отриманням вимог стандартів вищої освіти, державне інспектування;

- здійснює ліцензування та акредитацію, видає ліцензії, сертифікати про акредитацію;

- здійснює встановлення відповідності документів про вищу освіту та вчені звання;

- затверджує Статут Училища та зміни до нього;

- організовує вибори, затверджує та звільняє з посад директора Училища;

- організовує атестацію педагогічних працівників щодо присвоєння їм кваліфікаційних категорій, педагогічних та вчених звань;

- приймає рішення про припинення (ліквідацію або реорганізацію) Училища;

- здійснює інші повноваження, визначені законом та покладені на нього актами Президента України.

Також, повноваження Міністерства освіти і науки України на час виникнення спірних правовідносин були визначені в Положенні про Міністерство освіти і науки України, затвердженим Указом Президента України від 25 квітня 2013 року №240/2013, серед яких не передбачено відрахування та поновлення на навчанні осіб, які навчаються в Училищі.

Натомість, такі повноваження з огляду на п.6.6 Статуту РВУФК покладені на Директора Училища.

У зв'язку з наведеним, вимоги до Міністерства освіти і науки України про поновлення ОСОБА_2 на навчанні не можуть бути задоволені, оскільки заявлені до органу, який не наділений такими повноваженнями.

Наявність у особи права на оскарження рішення РВУФК до Міністерства освіти і науки України і можливість, за наявності на те підстав, його скасування не впливають на правильність такого висновку, оскільки безпосередньо фактичне поновлення на навчанні здійснюється за наказом Директора, а не МОН України.

Натомість, суд апеляційної інстанції, зобов'язавши МОН України вчинити такі дії, фактично, зобов'язав відповідача діяти не на підставі та не у спосіб, що визначені чинним законодавством України, у зв'язку з чим рішення суду в цій частині не може бути визнано законним і обґрунтованим.

Щодо стягнення з Міністерства освіти і науки України 6090грн. на відшкодування моральної шкоди, слід зазначити, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Відмовляючи в задоволенні цих вимог, суд першої інстанції виходив з непідтвердженості причинно-наслідкового зв'язку між завданою саме бездіяльністю МОН України шкодою та погіршенням стану здоров'я ОСОБА_2, не доведено суду приниження честі та гідності ОСОБА_2 саме бездіяльністю МОН України, не обґрунтовано розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції ухвалене згідно із законом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольнивши вимоги в цій частині, апеляційний суд, формально пославшись на доведеність таких обставин, не навів переконливих мотивів для ухвалення такого рішення.

При цьому, суд касаційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до ст.352 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції відповідає нормам матеріального права, прийнята з дотриманням норм процесуального права, але помилково була скасована апеляційним судом, у зв'язку з чим касаційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню, з залишенням в силі постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 345, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства освіти і науки України задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 7 травня 2014 року у справі №816/6821/13-а скасувати.

Залишити в силі постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 5 лютого 2014 року у справі №816/6821/13-а.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду