Справа № 823/214/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 червня 2018 року

Київ

справа №823/214/16

провадження №К/9901/12537/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу № 823/214/16

за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, Головного управління Національної поліції в Черкаській області про зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року, прийняту у складі головуючого судді Гаврилюка В. О., та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2016 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Губської Л. В. суддів: Ісаєнко Ю. А., Оксененка О. М.,

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, (далі - УМВС України в Черкаській області), Головного управління Національної поліції в Черкаській області (далі - ГУНП в Черкаській області), в якому просила:

зобов'язати ГУНП в Черкаській області прийняти позивача на службу;

визнати період з 06 листопада 2015 року по момент прийняття на службу до Національної поліції України, вимушеним прогулом;

зобов'язати УМВС України в Черкаській області оплатити допомогу по вагітності та пологах за 14 днів в сумі 1520,34 гривень.

В мотивування позову позивач зазначає, що вона, починаючи з 01 вересня 2002 року проходила службу в органах внутрішніх справ.

Позивач вказує, що нею 03 листопада 2015 року подано рапорт керівництву УМВС України в Черкаській області про звільнення з міліції, у зв'язку з переведенням на службу до Національної поліції України. Одночасно з цим рапортом ОСОБА_1 написана відповідну заяву й керівництву ГУНП в Черкаській області про прийняття її на службу до Національної поліції.

Таким чином, 06 листопада 2015 року позивача було звільнено з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) за її рапортом, проте всупереч положень Закону України "Про Національну поліцію" на службу до ГУНП в Черкаській області позивач прийнята не була.

Крім того, позивач зазначає, що при звільненні не було враховано положень чинного законодавства, яке регулює питання обмеження на звільнення працівників,

Вважаючи, що відповідачами грубо порушено трудове законодавство України, що слугувало підставою для незаконного її звільнення, адже звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням, ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогою вирішити питання щодо обов'язкового працевлаштування та стягнення допомоги по вагітності та пологах за 14 днів в сумі 1520,34 гривень.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Зобов'язано ГУНП в Черкаській області вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в органи Національної поліції.

В решті позову - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2016 року постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року скасовано в частині задоволених позовних вимог та прийнято в цій частині нову постанову, якою відмовлено в позові.

В іншій частині постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року залишено без змін.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свою касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивує неврахуванням судом апеляційної інстанції неправомірних дій відповідачів, які полягають у невирішенні питання щодо подальшого працевлаштування позивача в Національну поліцію. Крім того позивач вказує, що УМВС України в Черкаській області їй не доплачена допомога по вагітності і пологах за чотирнадцять днів.

Касаційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1, починаючи з 17 липня 2002 року проходила службу в органах внутрішніх справ, а з 03 жовтня 2014 року обіймала посаду слідчого слідчого відділення Черкаського РВ УМВС України в Черкаській області, маючи спеціальне звання майора міліції.

Наказом УМВС України в Черкаській області № 282 о/с від 09 жовтня 2015 року позивачу надано оплачувану відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами на період з 24 вересня 2015 року до 27 січня 2016 року.

06 листопада 2015 року ОСОБА_1 подала до УМВС України в Черкаській області рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом у встановленому порядку на службу до Національної поліції України.

Відповідно до наказу УМВС України в Черкаській області № 312 о/с від 06 листопада 2015 року позивача звільнено із займаної посади у запас Збройних Сил України за пунктом 64 "з" Положення № 114, у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин повинні застосовуватися приписи частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) в частині встановлення особливостей звільнення у зв'язку з повною ліквідацією підприємства жінок, які мають дітей віком до трьох років, з обов'язковим працевлаштуванням. Таким чином суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачі як суб'єкти владних повноважень, не в повній мірі довели правомірність своїх дій, а відтак ГУНП в Черкаській області необхідно було розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу.

Київський апеляційний адміністративний суд, скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, виходив з того, що ОСОБА_1 не ставить питання про зобов'язання УМВС України в Черкаській області вирішити питання її працевлаштування, в той час, як ГУНП в Черкаській області правонаступником вказаного органу не є. Разом з цим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при врегулюванні спірних правовідносин пріоритетне значення мають норми спеціального законодавства.

Верховний Суд в цілому погоджується із висновками суду першої інстанції, а рішення суду апеляційної інстанції вважає помилковим, виходячи з такого.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки регулюється Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII "Про міліцію", в редакції чинній на момент виникнення правовідносин.

Так, відповідно до статті 18 вказаного Закону, порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням № 114, згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв'язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

За приписами пункту 64 "г" Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Водночас, на момент розгляду цієї справи Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію" втратив чинність та вступив у дію Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ "Про Національну поліцію".

Відповідно до пункту 1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію", останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон України "Про Національну поліцію" опублікований в газеті Голос України 06 серпня 2015 року за № 141-142, набрав чинності 07 листопада 2015 року.

Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17- 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону набирають чинності з 07 серпня 2015 року.

Згідно з пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію", з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Пунктами 9, 10, 11 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, можуть були прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або неприйняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Таким чином, вищезазначені норми Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" та Положення, на які йдеться посилання у спірному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення, керівник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем подано на ім'я начальника ГУМВС України в Черкаській області рапорт про бажання продовжити службу на посадах в органах та підрозділах Національної поліції України.

Таким чином, вказаний рапорт позивача підтверджує відсутність її відмови від проходження служби в поліції.

З матеріалів справи вбачається, що наказом ГУМВС України в Черкаській області № 312 о/с від 06 листопада 2015 року позивача звільнено із займаної посади у запас Збройних Сил України за пунктом 64 "з" Положення № 114, у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації), на підставі її рапорту.

Проте, в подальшому, позивачу не було запропоновано жодної посади в поліції, а отже не виконано обов'язку встановити можливість використання її на службі в органах поліції.

З матеріалів справи вбачається, що наказом УМВС України в Черкаській області № 282 о/с від 09 жовтня 2015 року позивачу надано оплачувану відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами на період з 24 вересня 2015 року до 27 січня 2016 року.

З цього приводу Верховний Суд звертає увагу, що питання вивільнення працівників, які мають певні пільги, зокрема вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда спеціальним законом не врегульовано, тому згідно із частиною шостою статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

За приписами частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування.

Разом з тим, Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

За таких обставин і правового врегулювання Верховний Суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу УМВС України в Черкаській області № 312 о/с від 06 листопада 2015 року щодо звільнення позивача із займаної посади в період перебування у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами, враховуючи при цьому, що позивач працевлаштована не була.

Разом з цим слід зазначити, що адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 14 березня 2017 року у справі № 21-3063а16 (800/323/16).

За такого правового врегулювання, адміністративний суд позбавлений можливості зобов'язати орган державної влади прийняти позивача на роботу, оскільки прийняттю на службу до Національної поліції передує встановлена законодавством процедура, яка може бути проведена лише вищезазначеним органом державної влади.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання УМВС України в Черкаській області оплатити допомогу по вагітності та пологах за 14 днів в сумі 1520,34 грн. слід зазначити, що лікарняний листок від 08 грудня 2015 року № 628270 КЗ "Черкаський міський пологовий будинок, центр матері та дитини" виданий після звільнення ОСОБА_1 з УМВС України в Черкаській області, роботодавцю не вручався, а відповідно і оплаті не підлягає. При цьому згідно з довідкою ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області від 05 квітня 2016 року № 14928 за період з 24 вересня 2015 року по 27 січень 2016 року позивачу нараховано 13683,08 грн. та виплачено 12985,24 грн. (з урахуванням утримання 697,84 грн. військового збору та єдиного соціального внеску).

Щодо позовної вимоги про визнання періоду з 06 листопада 2015 року по момент прийняття на службу до Національної поліції, вимушеним прогулом, слід зазначити, що вимушеним прогулом розумінні КЗпП України вважається період з часу незаконного звільнення по дату прийняття на службу чи поновлення на службі працівника. В даному випадку, позивача звільнено на підставі її ж рапорту про переведення, а відтак таке звільнення є законним.

Отже, враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції цілком правомірно частково задовольнив позовні вимоги.

Київський апеляційний адміністративний суд, неправильно застосувавши норми матеріального права, помилково скасував рішення суду першої інстанції.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З огляду на викладене, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2016 року підлягає скасуванню, а постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року - залишенню в силі.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2016 року скасувати.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець