Справа № 826/12824/17
Суддя: Беспалов О.О.
Дата ухвалення: 2018-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2018 року м. Київ

представника позивача Зайоми О.А., представника відповідача Кондратенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Телеканал «ІНТЕР» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Телеканал «ІНТЕР» до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ПрАТ «Телеканал «ІНТЕР» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення про визнання протиправним та нечинним рішення № 1581 від 31.08.2017 року «Про результати позапланової перевірки ПрАТ «Телеканал «ІНТЕР», м. Київ (НР № 00290-м від 23.08.2011 р., багатоканальне мовлення (МХ-1), логотип: «ІНТЕР»).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 березня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки, на думку апелянта, поняття «фільм» та «передача» не є тотожними.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції щодо наміру законодавця при розумінні та застосуванні ч. 4 ст. 28 ЗУ «Про телебачення і радіомовлення» зроблені з відходженням від точного змісту даної правової норми та є, фактично, правотворенням.

Апелянт у апеляційній скарзі заперечує зміст пояснювальної записки до законопроекту як джерело права та таке застосування судом першої інстанції вважає порушенням своїх прав.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов до Київського апеляційного адміністративного суду 25.05.2018 року та зареєстрований за вх. № 17459, відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Свою позицію аргументує тим, що аналіз законодавчих норм, на думку відповідача, прямо свідчить про те, що поняття «передача» включає в себе поняття «фільм» за наступним механізмом поєднання дефініцій: фільм є аудіовізуальним твором; аудіовізуальний твір є частиною телерадіопрограми; телерадіопрограма - сукупність передач. Відтак, фільм - це передача.

Також відповідач вважає встановленим факт ненадання позивачем на вимогу уповноваженої особи сітки мовлення та прокатних посвідчень.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану постанову суду - скасувати з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ПрАТ «Телеканал «ІНТЕР» здійснює мовлення відповідно до ліцензії на мовлення 00290-м від 23.08.2011 року.

Згідно додатку до Ліцензії «Програмна концепція мовлення» від 21.10.2014 до Ліцензії від 23.08.2011): частка програм власного виробництва - 4 години 51 хвилина на добу, мінімальна частка національного аудіовізуального продукту (у тому числі власного виробництва) - 13 годин 30 хвилин на добу, 56,3%. Максимальна частка аудіовізуальної продукції іноземного виробництва - 10 годин 30 хвилин на добу, 43,7%. Формат - інформаційно-просвітницький; Фільмопоказ.

Додатком № 4 визначено Розподіл програмного наповнення: передачі, підбірки музичних творів та музичних кліпів, дитячі передачі та аудіовізуальні твори, фільмопоказ, реклама, елементи оформлення ефіру, анонси і т.і.

Національною радою з питань телебачення і радіомовлення проведено позапланову перевірку дотримання телерадіоорганізацією законодавства України.

Перевірка проведена на виконання рішення Нацради від 13.04.2017 року № 570 та наказу Голови Нацради від 25.04.2017 року № 5а/162 у період з 17 по 19 травня 2017 року. Підставами для здійснення перевірки є результати моніторингу за 13-19.02.2017 року.

Предметом перевірки є дотримання вимог ч. 4 ст. 28 Закону України «Про телебачення і радіомовлення».

За результатами проведеної перевірки складено акт № 27 ПП/Кв/А17 від 19.05.2017 року, згідно якого за результатами моніторингу за період з 13.02.2017 року по 19.02.2017 року, враховуючи загальний обсяг мовлення, передбачений ліцензією - 24 години на добу, було встановлено, що частка передач європейського виробництва, а також США та Канади, у проміжках часу між 07:00 та 23:00 (результати моніторингу було враховано з точністю до 0,5 %) склала за параметрами «дата моніторингу», «обсяг передач європейського виробництва (год., хв. сек.) та «частка передач європейського виробництва» відповідно:

13.02.2017 - 10:48:33 - 68%,

14.02.2017 - 9:44:07 - 61%,

15.02.2017 - 9:44:54 - 61%,

16.02.2017 - 9:43:32 - 61%,

17.02.2017 - 11:30:07 - 72%,

18.02.2017 - 4:45:31 - 30%,

19.02.2017 - 7:01:38 - 44%.

В акті перевірки також зазначено, що передачею європейського виробництва вважається передача, створена однією або декількома юридичними особами - резидентами держав, що ратифікували Європейську конвенцію про транскордонне телебачення. До передач європейського виробництва також належать передачі, як зазначається в акті, створені на замовлення юридичних осіб - резидентів держав, що ратифікували зазначену Конвенцію, за умови що безпосереднім виробником таких передач є особи - резиденти таких держав.

Під час опрацювання результатів моніторингу до передач європейського виробництва відносились передачі (у тому числі аудіовізуальні твори (фільми) вироблені фізичними або юридичними особами України) та інші складові частини програми - реклама, спонсорська інформація, елементи оформлення ефіру та анонси програм і передач.

Згідно акту, до частки передач європейського виробництва не віднесено:

- х/ф «Узнай меня если сможешь» (спільне виробництво: Росія, Україна) (22:57 13.02.2017);

- х/ф «Генеральська невістка» (спільне виробництво: Росія, України) (14:18 18.02.2017);

- проект «Жди меня. Украина» (копірайт: ЗАТ «телекомпанія ВИД» на замовлення ПрАТ «Телеканал «Інтер» 2017 (15:22, 13.02.2017)). Ліцензіатом надано розпорядження на створення передачі та Ліцензійну угоду на право телевізійного показу Телемосту між Московською та Київською телевізійними студіями до телепередачі «Чекай на мене. Україна» від 06.02.2017 та 13.02.2017.

В акті перевірки також зазначено, що представник за довіреністю відмовив надати робочій групі сітку мовлення телеканалу за період з 13.02 по 19.02.2017 року, а також державні прокатні посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів, що транслювались у період з 13.02 по 19.02.2017 року в ефірі телеканалу, що є порушенням п. 4.2. Інструкції про порядок здійснення перевірок, затвердженої рішенням Національної ради від 08.02.2012 року № 115 (далі - Інструкція № 115).

Перевіркою встановлено порушення ч. 4 ст. 28 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», оскільки частка передач європейського виробництва, в т.ч. США і Канади, становить 57% загального тижневого обсягу мовлення.

У запереченнях до акту перевірки позивачем зазначено, що в порушення Закону до передач були віднесені фільми, що не входять до цього поняття.

Висновки акту перевірки розглянуті на засідання Нацради 31.08.2017 року (протокол № 29).

За результатами розгляду питання прийнято оскаржуване рішення від 31.08.2017 року № 1581, яким ухвалено:

1. Визнати порушення ПрАТ «Телеканал «ІНТЕР», м. Київ, частини четвертої статті 28 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» і пункту 4.2. Інструкції про порядок здійснення перевірок телеорганізацій та провайдерів програмної послуги, оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення та про порушення законодавства про рекламу.

2. ПрАТ «Телеканал «ІНТЕР», м. Київ, НР № 00290-м від 23.08.2011 року, оголосити попередження.

3. Зобов'язати ліцензіата ПрАТ «Телеканал «ІНТЕР», м. Київ, протягом місяця з дня прийняття цього рішення привести свою діяльність у відповідність до вимог чинного законодавства. В разі невиконання ліцензіатом цього рішення Національна рада може застосовувати до ліцензіата санкції, передбачені чинним законодавством України.

4. Копію цього рішення надіслати ліцензіату ПрАТ «Телеканал «ІНТЕР», м. Київ.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення» від 23.09.1997 року № 538/97-ВР Національна рада є конституційним, постійно діючим колегіальним органом, метою діяльності якого є нагляд за дотриманням законів України у сфері телерадіомовлення, а також здійснення регуляторних повноважень, передбачених цими законами.

Відповідно до положень ст. 13 зазначеного Закону Національна рада здійснює, в тому числі, нагляд за дотриманням телерадіоорганізаціями та провайдерами програмної послуги вимог законодавства у галузі телерадіомовлення; нагляд за дотриманням телерадіоорганізаціями вимог законодавства України щодо частки національного аудіовізуального продукту; застосування в межах своїх повноважень санкцій відповідно до закону; офіційний моніторинг телерадіопрограм.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 цього Закону Національна рада в межах своїх повноважень приймає регуляторні акти, у тому числі нормативно-правові, а також інші акти індивідуальної дії.

Частиною п'ятою статті 17 Закону передбачено, що кожен акт індивідуальної дії Національної ради повинен містити мотивувальну частину, в якій зазначаються щонайменше такі дані:

- посилання на норму чинного закону України, яка наділяє Національну раду повноваженнями приймати зазначений акт індивідуальної дії;

- обставини, з настанням яких закони України пов'язують виникнення у Національної ради повноважень приймати відповідний акт, а також посилання на докази, якими підтверджується настання таких обставин.

Національна рада застосовує санкції до порушників законодавства про телебачення і радіомовлення відповідно до вимог Закону України «Про телебачення і радіомовлення» (стаття 21 цього Закону).

Відповідно до ч. 6 ст. 72 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» від 21.12.1993 р. № 3759-XII (далі - Закон № 3759, в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) Національна рада може застосовувати до телерадіоорганізацій та провайдерів програмної послуги такі санкції:

- оголошення попередження;

- стягнення штрафу;

- анулювання ліцензії на підставі рішення суду за позовом Національної ради.

Рішення про оголошення попередження приймається у разі першого порушення законодавства чи умов ліцензії телерадіоорганізацією або першого порушення законодавства провайдером програмної послуги (ч. 7 ст. 72 Закону).

Частиною четвертою статті 28 Закону № 2759 було передбачено, що ліцензіати (крім супутникового мовлення) у проміжках часу між 07.00 та 23.00 повинні дотримуватися таких пропорцій між українськими та іноземними передачами: передачі європейського виробництва, а також США та Канади повинні становити не менше 70 відсотків загального тижневого обсягу мовлення, у тому числі не менше 50 відсотків загального тижневого обсягу мовлення - передачі українського виробництва.

Для цілей цієї частини передачею європейського виробництва вважається передача, створена однією або декількома юридичними особами - резидентами держав, що ратифікували Європейську конвенцію про транскордонне телебачення.

До передач європейського виробництва, крім випадків, визначених цією частиною, також належать передачі, створені на замовлення юридичних осіб - резидентів держав, що ратифікували Європейську конвенцію про транскордонне телебачення, за умови що безпосереднім виробником таких передач є особи - резиденти таких держав

Якщо передача створена на замовлення або за участю однієї або декількох юридичних осіб - резидентів держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором та/або державою-окупантом, вона не може вважатися передачею європейського чи українського виробництва.

У відповідності до ст. 1 Закону № 3759 сітка мовлення - документ, що містить перелік, послідовність, назву, час виходу в ефір теле- чи радіопрограм, теле- чи радіопередач і відображає основні напрями програмної концепції мовлення на конкретний період.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про кінематографію» від 13.01.1998 № 9/98-ВР право на розповсюдження і демонстрування національних та іноземних фільмів на всіх видах носіїв зображення надається суб'єктам кінематографії центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері кінематографії. Документом, який засвідчує це право та визначає умови розповсюдження і демонстрування, є державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів. Фільми, на які видані державні посвідчення на право розповсюдження і демонстрування, вносяться до державного реєстру фільмів.

Пунктом 4.2 Інструкції про порядок здійснення перевірок телерадіоорганізацій та провайдерів програмної послуги, оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення та про порушення законодавства про рекламу, затвердженої рішенням Національної ради від 02.02.2012 № 115 (далі Інструкція № 115) визначено, що керівник або уповноважений представник ліцензіата під час проведення перевірки зобов'язаний, поміж іншого, надавати уповноваженим особам Національної ради пояснення, довідки, документи, матеріали, відомості з питань, що виникають під час перевірки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правильно застосовано норми ч. 4 ст. 28 Закону № 3759 до обставин, встановлених під час перевірки, витлумачивши зміст закону на підставі пояснювальної записки до законопроекту на користь суб'єкта владних повноважень.

Вирішуючи питання про наявність підстав для тлумачення закону судом та визначаючи межі такого тлумачення, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегією суддів встановлено, що Цивільним кодексом України, зокрема статтями 433 та 449, аудіовізуальні твори віднесено до об'єктів авторського права, а програми (передачі) організацій мовлення - до об'єктів суміжних прав відповідно.

Також у відповідності до абзацу 17 ст. 1 Закону України «Про авторське право та суміжні права» від 23.12.1993 р. № 3792-XII (далі - Закон № 3792, в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) електронна (цифрова) інформація - аудіовізуальні твори, музичні твори (з текстом або без тексту), комп'ютерні програми, фонограми, відеограми, програми (передачі) організацій мовлення, що знаходяться в електронній (цифровій) формі, придатній для зчитування і відтворення комп'ютером, які можуть існувати і (або) зберігатися у вигляді одного або декількох файлів (частин файлів), записів у базі даних на зберігаючих пристроях комп'ютерів, серверів тощо у мережі Інтернет, а також програми (передачі) організацій мовлення, що ретранслюються з використанням мережі Інтернет.

У відповідності до абзацу 3 вказаної норми видами аудіовізуального твору є кінофільми, телефільми, відеофільми, діафільми, слайдофільми тощо.

Таким чином, ЦК України та вказаний закон розмежовують поняття фільмів та передач.

Аналогічно, Закон України «Про кінематографію» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у ст. 3 визначає, що фільм - аудіовізуальний твір (у тому числі телевізійні серіали та їх окремі серії), що складається з епізодів, поєднаних між собою творчим задумом і зображувальними засобами, та є результатом спільної діяльності його авторів, виконавців і виробників.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону № 3759 передача (телерадіопередача) - змістовно завершена частина програми (телерадіопрограми), яка має відповідну назву, обсяг трансляції, авторський знак, може бути використана незалежно від інших частин програми і розглядається як цілісний інформаційний продукт.

З вказаного визначення не вбачається, що передача є аудіовізуальним твором та охоплює поняття «фільм».

Крім того, термін «авторський знак» не відповідає терміну «знак охорони авторського права», що міститься у Законі № 3792, та не дає підстав вважати колегії суддів вказані поняття тотожними.

У той же час, у абз. 9 ч. 2 ст. 6 Закону № 3759 міститься фраза: трансляції аудіовізуальних творів (фільмів, телепередач, крім інформаційних та інформаційно-аналітичних телепередач).

Відтак, у цій нормі законодавець відносить і фільми, і передачі до аудіовізуальних творів, тобто об'єктів авторських прав, що не врегульовано положеннями ЦК України, проте, розмежовує ці два поняття між собою.

Так само, згідно ч. 1 ст. 1 Закону № 3759 національний аудіовізуальний продукт - програми, фільми, аудіовізуальні твори, вироблені фізичними або юридичними особами України.

До вказаного переліку не входять передачі, які є цілісним інформаційним продуктом, натомість, фільми та аудіовізуальні твори визначаються як окремі об'єкти.

У діючій редакції частина друга статті 10 Закону № 3759 визначає, між тим, що у загальному тижневому обсязі мовлення телерадіоорганізацій загальнонаціональної і регіональної категорій мовлення, які відповідно до ліцензій здійснюють ефірне та/або

багатоканальне (цифрове) мовлення з використанням радіочастотного ресурсу, передачі та/або фільми, виконані державною мовою, мають становити не менше 75 відсотків загальної тривалості передач та/або фільмів (або їх частин) у кожному проміжку часу між 07.00 та 18.00 і між 18.00 та 22.00.

Вказана норма чітко розмежовує ці два поняття.

У мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції допустився певну неточність, що в подальшому мала вплив на результат вирішення справи.

Так судом першої інстанції було зроблено висновок, що за загальним правилом передачі, як складові програм, є інформаційними продуктами, та, як і фільми, належать до категорії аудіовізуальних творів/продуктів (абз. 6 а. с. 194).

Між тим, суд першої інстанції не уточнив, що з вказаних продуктів є творами, а що такими не є.

Зокрема, відповідно до ст. 1 Закону № 3759 національний аудіовізуальний продукт - програми, фільми, аудіовізуальні твори, вироблені фізичними або юридичними особами України.

В розумінні вказаної норми-дефініції, будь-який твір резидента України є національним продуктом. Однак жодна норма національного законодавства України не визначає, що будь-який національний продукт є виключно твором. Ця обставина підтверджується також положеннями ЦК України, якими визначено твір як об'єкт авторського права. В той же час, програму (передачу) визначено об'єктом суміжного права, що не виключає наявність у вказаних об'єктах елементів творчості, однак визначає, що у своїй сукупності ці елементи ознак суцільного твору не мають.

Крім того, судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення було застосовано поняття «європейські роботи», якого не містять положення Закону № 3759.

Стаття 7 КАС України визначає джерела права, які має право застосовувати суд.

Вказана норма визначає в якості джерел права правові акти та міжнародні договори.

Пояснювальні записки до законопроектів є додатками (матеріалами), які у розумінні ст. 91 Регламенту ВР України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року № 1861-VI, буквально, відображають обґрунтування необхідності прийняття, цілі і завдання проекту, та не є джерелами права.

Відтак, посилання на пояснювальну записку як підставу для відмови у задоволенні позову є помилковим.

Натомість, з процитованих нормативно-правових актів можна зробити висновок, що законодавець як ототожнює поняття програм, фільмів, передач, аудіовізуальних творів, так і розмежовує їх у різному співвідношенні.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що у даному спорі йдеться про неякісність, передусім, закону, що регулює спірні відносини.

Закон з нечітким змістом у доктрині ЄСПЛ розглядається як такий, що не відповідає принципу правової визначеності, який є загальним принципом права ЄС.

Так, у справі «Серков проти України» (від 07.07.2011 р., заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини порушення встановлено у зв'язку з тим, що, по-перше, відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону, що мало наслідком його суперечливе тлумачення Верховним Судом України, та, по-друге, у зв'язку з незастосуванням судами, всупереч національному законодавству, підходу, який був би сприятливішим для заявника, коли у його справі законодавство припускало неоднозначне тлумачення.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Колегія суддів зазначає, що ціллю будь-якої санкції є, в тому числі, спонукання порушника дотримуватись вимог норм права у майбутньому.

Застосування санкції до особи має негативні наслідки, а тому вимагає з боку суб'єкта владних повноважень пред'явлення цій особі конкретної норми права, що є порушеною.

В свою чергу у ч. 4 ст. 28 Закону № 3759 йдеться про передачі, а тому розуміння під цим поняттям інших об'єктів, що окремо визначені нормативно-правовими актами, не дає суду апеляційної інстанції підстав вважати, що позивач мав можливість однозначно зрозуміти, які права і обов'язки визначають його статус у спірних правовідносинах, а також передбачити наслідки своїх дій чи бездіяльності.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому, колегія суддів вважає, що тлумачення закону не може бути свавільним та не може виходити за межі правового поля.

У даній справі судом апеляційної інстанції встановлено нетотожність понять «передача» та «фільм», що є достатньою підставою вважати рішення відповідача протиправним, оскільки в іншому випадку йтиметься про підміну судом вимог закону, а не його тлумачення.

Натомість, колегія суддів не враховує в якості доказу висновок науково-правової експертизи щодо співвідношення передачі (телепередачі) з програмою (телепрограмою), фільмом та аудіовізуальним твором і можливості включення поняття «фільм» до поняття «передача (телепередача)», складеного 30.11.2017 р. (а. с. 130 - 141), з огляду на наступне.

У відповідності до абз. 2 ч. 2 ст. 101 КАС України предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

В той же час, наявна в матеріалах справи експертиза, проведена особою, що має спеціальні знання в галузі права, та визначена як науково-правова.

Крім того, всупереч вимог ч. 7 ст. 101 КАС України у висновку експерта не зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Відтак, у розумінні ч. 1 ст. 74 КАС України вказаний доказ є недопустимим.

Також колегія суддів відхиляє доводи позивача про відсутність у відповідача повноважень в частині притягнення до відповідальності за порушення квоти демонстрування національних фільмів, оскільки відповідачем дотримання саме Закону України «Про кінематографію» в частині квоти не перевірялось та санкції не застосовувались.

Проте, в частині ненадання позивачем прокатних посвідчень колегія суддів, виходячи з вищенаведеного, зауважує, що предметом позапланової перевірки було дотримання ч. 4 ст. 28 Закону № 3759, про що прямо зазначено у акті перевірки (а. с. 14).

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку, що передачі та фільми є різними поняттями, то ненадання позивачем інформації, що стосується прокатних посвідчень на право розповсюдження і демонстрування фільмів, є правомірним, оскільки не входить до предмету перевірки.

Перевіряючи правомірність притягнення позивача до відповідальності за порушення п. 4.2 Інструкції № 115 в частині ненадання сітки мовлення, колегією суддів вимог щодо строку зберігання сітки мовлення у чинному законодавстві не встановлено, а відповідачем в порядку ч. 2 ст. 77 КАС України не доведена наявність у позивача сітки мовлення та приховування цього документу від робочої групи, що не свідчить про порушення позивачем вказаної норми.

Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011).

Крім того колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20 травня 2013 року «Про судове рішення в адміністративній справі», в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень.

Скасування акта суб'єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Визнання ж акта суб'єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

За таких обставин, оскільки оскаржуване рішення до негативних наслідків на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції не призвело та права позивача повністю відновляться у разі скасування цього рішення, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту прав позивача є скасування оскаржуваного рішення.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення не у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому наявні підстави для його скасування.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З платіжних доручень № 2441 від 26 вересня 2017 року та № 1420 від 02 квітня 2018 року вбачається, що ПрАТ «Телеканал «ІНТЕР» сплачено судовий збір: за подачу адміністративного позову в розмірі 1684,00 грн.; за подачу апеляційної скарги в розмірі 2400,00 грн., які необхідно стягнути з Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення за рахунок бюджетних асигнувань на користь ПрАТ «Телеканал «ІНТЕР».

Керуючись ст.ст. 139, 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Телеканал «ІНТЕР» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Телеканал «ІНТЕР» до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 березня 2018 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 31 серпня 2017 року № 1581 про результати позапланової перевірки приватного акціонерного товариства «Телеканал «ІНТЕР».

Стягнути на користь приватного акціонерного товариства «Телеканал «ІНТЕР» (01054, місто Київ, вулиця Дмитрівська, 30, ) за рахунок бюджетних асигнувань Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення (01601, місто Київ, вулиця Прорізна, 2, ) сплачений судовий збір у розмірі 4084,00 грн. (чотири тисячі вісімдесят чотири гривні 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені ст. ст. 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов

Суддя О. А. Губська

Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 11.06.2018 р.)