Справа № 826/16351/16
Суддя: Лічевецький І.О.
Дата ухвалення: 2018-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Аліменка В.О., Земляної Г.В., при секретарі - Шевчук А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 лютого 2018 року адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» (надалі за текстом - «ТОВ «Заммлер Україна») звернулось до суду з позовом про визнання протиправними та скасування: податкового повідомлення-рішення № від 25.04.2016 р., яким позивачеві зменшено розмір від'ємного значення сум податку на додану вартість на 92 965 грн.; податкового повідомлення-рішення № від 25.04.2016 р., яким ТОВ «Заммлер Україна» збільшено суму грошового зобов'язання із сплати податку на додану вартість на 345 466 грн. 25 коп.; податкового повідомлення-рішення № від 25.04.2016 р., яким підприємству збільшено суму грошового зобов'язання із сплати податку на прибуток на 189 033 грн. 75 коп.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що висновки контролюючого органу про безтоварність господарських операцій з ТОВ «Синергія Плюс» суперечать дійсним обставинам та спростовуються первинними документами.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 лютого 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Зокрема, скаржник посилається на те, що окружним адміністративним судом не були досліджені докази, що містяться в матеріалах справи, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління ДФС у м. Києві (надалі за текстом - «ГУ ДФС у м. Києві») наполягає на тому, що за результатами повного та всебічного дослідження обставин справи судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Київський апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 22.03.2016 р. по 28.03.2016 р. посадовцями ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Заммлер Україна» з питань дотримання податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «Синергія Плюс» за період з 01.01.2014 р. по 31.03.2014 р. та з 01.06.2014 р. по 31.07.2014 р.

Результати перевірки оформлено актом № 44/26-15-14-04-02/35007717 від 04.04.2016 р.

Згідно цьому акту позивачем порушено вимоги ст.ст. 139, 198, 201 Податкового кодексу України (надалі за текстом - «ПК України»), внаслідок чого: занижено податок на додану вартість на 276 373 грн.; завищено від'ємне значення ПДВ на 92 965 грн.; занижено податок на прибуток на 151 227 грн.

Такий висновок контролюючого органу вмотивовано наступним.

За умовами договорів № 14/2505-1 від 28.05.2014 р., № 14/2507-1 від 25.07.2014 р. ТОВ «Синергія Плюс» зобов'язалось передати у власність ТОВ «Заммлер Україна» товари, а останнє - прийняти та оплатити їх.

На підставі цих договорів були складені видаткові та податкові накладні на поставку одягу та будівельних на загальну суму 1 008 180 грн. 21 коп., у тому числі 168 030 грн. 03 коп. ПДВ.

Згідно договору № 09/12-03 від 01.09.2012 р. ТОВ «Синергія Плюс» взяло на себе зобов'язання з надання позивачеві транспортно-експедиторських послуг.

Виконання договору у період з 16.01.2014 р. по 28.02.2014 р. оформлено актами надання послуг та податковими накладними на загальну суму 337 845 грн. 30 коп., у т.ч. 56 307 грн. 55 коп. ПДВ.

Відповідно до договору № 14/01-01-08 від 08.01.2014 р., актів надання послуг та податкових накладних ТОВ «Синергія Плюс» надало ТОВ «Заммлер Україна» послуги з пошуку потенційних клієнтів на суму 642 500 грн., у тому числі 107 083 грн. 33 коп. ПДВ.

Згідно договору № 14/02-01-03/2 від 03.02.2014 р. та складених на його підставі актів надання послуг і податкової накладної ТОВ «Синергія Плюс» надало позивачеві консультаційні послуги з питань: перевезення вантажів, як вид господарської діяльності; прийняття вантажу до перевезення та отримання вантажу в пункті призначення; зміна умов перевезення; відповідальність за порушення умов договору перевезення; порядок вирішення спорів щодо перевезень; особливості митного оформлення та переміщення вантажів через митний кордон. Вартість цих послуг сторони оцінили у 227 500 грн., у т.ч. 37 916 грн. 67 коп.

Зазначені суми позивач включив до складу витрат та податкового кредиту.

Разом з тим, виписані ТОВ «Синергія Плюс» видаткові накладні не мають необхідних реквізитів (дата і номер довіреності, посади і прізвища відповідальних осіб).

Так само, у актах надання послуг відсутні відомості про місце їх складання, посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарських операцій.

На думку відповідача, наведене свідчить про те, що згадані первинні документи не підтверджують формування показників по господарським взаємовідносинам позивача з ТОВ «Синергія Плюс».

Крім того, протягом періоду, що був предметом перевірки, у ТОВ «Синергія Плюс» обліковувалась лише 1 працююча особа - керівник.

Водночас, номенклатура та обсяг реалізованих товарів дає підстави для висновку про фізичну неможливість здійснення такого об'єму господарської діяльності однією людиною без наявності допоміжних послуг, таких як транспортування, зберігання, сортування, пакування, та без залучення субпідрядних організацій.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки, ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення № від 25.04.2016 р., яким позивачеві зменшено розмір від'ємного значення сум податку на додану вартість на 92 965 грн.; податкове повідомлення-рішення № від 25.04.2016 р., яким ТОВ «Заммлер Україна» збільшено суму грошового зобов'язання із сплати податку на додану вартість на 345 466 грн. 25 коп., у тому числі 276 373 грн. за основним платежем та 69 093 грн. 25 коп. за штрафними санкціями; податкове повідомлення-рішення № від 25.04.2016 р., яким підприємству збільшено суму грошового зобов'язання із сплати податку на прибуток на 189 033 грн. 75 коп., утому числі 151 227 грн. за основним платежем та 37 806 грн. 75 коп. за штрафними санкціями.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138 ПК України (тут та надалі норми ПК України у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

За змістом підпункту 138.1.1 пункту 138.1 названої статті ПК України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

За приписами пункту 138.8 ст. 138 ПК України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За приписами підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно частини 2 статті 9 цього Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до підпунктів 2.1, 2.2 пункту 2 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 р. за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

За змістом наведених правових норм витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операцій, яка є підставою для формування податкового обліку платника.

На підтвердження товарності укладених угод позивачем до суду першої інстанції було надано копії: договору № 09/12-03 від 01.09.2012 р. та додаткової угоди до нього; договору про надання послуг № 14/01-01-08 від 08.01.2014 р.; договору про надання послуг № 14/02-01-03 від 03.02.2014 р.; договору про надання консультаційних послуг № 14/02-01-03/2 від 03.02.2014 р.; договору купівлі-продажу № 14/2805-1 від 28.05.2014 р. та специфікації до нього; договору купівлі-продажу № 14/2507-1 від 25.07.2014 р. та специфікацій до нього; актів надання послуг; товарно-транспортних накладних; звітів; видаткових накладних; податкових накладних; платіжних доручень;

На думку колегії суддів, зазначені документи є необхідними, проте не достатніми для підтвердження факту реальності придбання товарів та послуг.

Так, пунктом 4.2 договорів купівлі-продажу № 14/2805-1 від 28.05.2014 р. та № 14/2507-1 від 25.07.2014 р. передбачено, що передача та приймання товарів за кількістю та якістю здійснюється у порядку, що визначається чинним законодавством України.

На сьогоднішній день єдиними нормативними актами що регулюють порядок приймання товарів за кількістю та якістю є Інструкція про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по кількості, затверджена постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 р. № П-6, та Інструкція про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по якості, затверджена постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 р. № П-7.

Відповідно до пунктів 12, 25, 26, 28 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по кількості, затвердженою постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 р. № П-6, в акті приймання має бути зазначена кількість продукції що надійшла окремо в кожному вагоні, контейнері, автофургоні. Акт має бути підписаний усіма особами, що брали участь у приймання продукції по кількості. Акт приймання продукції затверджується керівником або заступником керівника підприємства-отримувача. Акти приймання продукції по кількості реєструються та зберігаються у порядку, визначеному на підприємстві-отримувачу.

За змістом пунктів 29, 30, 31 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по якості, затвердженою постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 р. № П-7, за результатами приймання продукції за якістю та комплектністю складається акт про фактичну якість та комплектність отриманої продукції. Акт повинен бути складений у день закінчення приймання продукції. В акті має бути зазначено: найменування отримувача продукції; номер та дата акта і місце приймання продукції; прізвища та ініціали осіб, які приймали участь у прийманні продукції, найменування виробника та постачальника; номера та дати договору, рахунку-фактури, транспортної накладної; кількість, вага та найменування перевіреної продукції. Акт має бути підписаний усіма особами, що брали участь у перевірці якості та комплектності продукції. До акт повинні бути додані: документи виробника, транспортний документ.

Водночас, акти приймання продукції за кількістю та якістю позивачем не надавались ні у суді першої інстанції, ні під час перегляду справи в апеляційному порядку. Також відсутні і транспортні накладні.

Тобто, позивач не підтвердив факти виконання зазначених договорів у зв'язку з відсутністю первинних документів, необхідність яких передбачена умовами цих договорів.

Згідно пункту 2.1 договору № 09/12-03 від 01.09.2012 р. ТОВ «Синергія Плюс» зобов'язалось надати ТОВ «Заммлер Україна» транспортно-експедиторські послуги.

За змістом пункту 3.1 цього договору надання послуг здійснюється на підставі заявки позивача.

Разом з тим, жодної такої заявки позивачем не надано.

Посилання ТОВ «Заммлер Україна» на те, що за умовами договору допускається направлення заявки за допомогою електронних листів або в усній формі, обґрунтовано не взято судом до уваги.

Відповідно до пункту 4.1 договору № 09/12-03 від 01.09.2012 р. позивач зобов'язаний оформити письмову заявку.

Крім того, згідно пункту 4.3 ТОВ «Заммлер Україна» повинно повідомляти про необхідність перевезення вантажів шляхом надання заявки за допомогою факсимільного зв'язку, в якій зазначаються всі необхідні для перевезення відомості. Прийнята експедитором заявка має бути підтверджена підписом уповноваженої особи, завірена офіційно виданим штампом або печаткою та передана факсимільним зв'язком замовнику.

Також, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» від 01 липня 2004 р. № 1955-IV за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до частини 3 статті 8 названого Закону, у редакції що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, експедитори за дорученням клієнтів, зокрема організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав відповідно до умов договорів (контрактів), укладених відповідно до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів «Інкотермс».

Зі змісту пункту 3.1 договору № 09/12-03 від 01.09.2012 р. вбачається, що ТОВ «Синергія Плюс» мало забезпечити подання транспортного засобу під завантаження.

Разом з тим, надані позивачем копії товарно-транспортних накладних свідчать, що автомобільним перевізником було ТОВ «Заммлер Україна».

Припущення, що виконавець на виконання умов договору знайшов в якості перевізника самого ж замовника (ТОВ «Заммлер Україна») та розробив для нього маршрут буде суперечити здоровому розсуду.

У частині договорів про надання послуг № 14/02-01-03 від 03.02.2014 р. та про надання консультаційних послуг № 14/02-01-03/2 від 03.02.2014 р., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За договором про надання послуг № 14/02-01-03 від 03.02.2014 р. ТОВ «Синергія Плюс» зобов'язалось здійснити пошук потенційних клієнтів для позивача.

За даними звіту на виконання цього договору було проведено тривалу та кропітку роботу по пошуку клієнтів, знайдено ряд потенційних клієнтів, проведено попередні переговори та досягнуто певних домовленостей.

Разом з тим, будь-які відомості про нових клієнтів ТОВ «Заммлер Україна», їх найменування та місцезнаходження, види господарської діяльності у матеріалах справи відсутні.

На підставі договору про надання консультаційних послуг № 14/02-01-03/2 від 03.02.2014 р. було складено звіт з наступних питань: перевезення вантажів, як вид господарської діяльності; прийняття вантажу до перевезення та отримання вантажу в пункті призначення; зміна умов перевезення; відповідальність за порушення умов договору перевезення; порядок вирішення спорів щодо перевезень; особливості митного оформлення та переміщення вантажів через митний кордон.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Звідси випливає, що правильність формування платником податків валових витрат та податкового кредиту вимагає наявності зв'язку витрат платника податків на придбання послуг з його господарською діяльністю, що полягає у намірі платника податку отримати користь від придбаних послуг.

Водночас, позивачем не доведено, що отримана ним за договором про надання консультаційних послуг інформація пов'язана з його господарською діяльністю та була використана у процесі такої діяльності.

За таких обставин складені акти виконаних робіт та видані ТОВ «Синергія Плюс» податкові накладні не можна вважати документами, які посвідчують факт придбання позивачем послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а тому віднесення відображених у них сум до складу витрат та податкового кредиту є безпідставним.

Відтак, колегія суддів підтримує правову позицію окружного адміністративного суду щодо відсутності підстав для задоволення позову у зв'язку безтоварністю господарських операцій, оскільки отримання економічної вигоди виключно за рахунок збільшення валових витрат та податкового кредиту не можна розглядати як самостійну ділову мету.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 лютого 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 05 червня 2018 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.О.Аліменко

суддя Г.В.Земляна