Справа № 807/2/18
Суддя: Ващилін Р. О.
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 травня 2018 року м. Ужгород№ 807/2/18
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ващиліна Р.О.

при секретарі судового засідання Неміш Т.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар , представник - ОСОБА_3,

відповідача: Державна міграційна служба України, ОСОБА_4,

перекладач - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України , в якому просить: 1) скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов'язати даний орган влади повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ОСОБА_6 вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Державної міграційної служби України №425-17 від 17 листопада 2017 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі того, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні. Зазначене рішення вважає необґрунтованим та незаконним з огляду на те, що він є християнином та проживає в мусульманській країні ОСОБА_7 Республіці Пакистан. За останні роки кардинально змінилася ситуація в плані безпеки в Пактистані та сусідньому Афганістані, збільшилася кількість вбивств християн радикальними мусульманськими угрупуваннями, бойовики яких підривають християнські церкви, а християн вбивають. Стверджує, що не мав можливості відвідувати та вільно, відкрито сповідувати свою релігію, боїться за своє життя, у звязку з чим прийняв рішення тікати з Пакистану.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду 15 січня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду 14 лютого 2018 року судом прийнято рішення про розгляд даної адміністративної справи за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з мотивів, наведених в позовній заяві та відповіді на відзив. На обґрунтування заявлених позовних вимог стверджував, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач поверхнево та упереджено підійшов до розгляду його заяви, зокрема не взяв до уваги особисті обставини заявника, не запропонував розяснити невідповідності, протиріччя або помилки, а навпаки використав їх проти заявника, не встановив всіх можливих випадків колишніх переслідувань.

Представник відповідача в засіданні суду 29 травня 2018 року проти задоволення позову заперечив, обґрунтовуючи обставинами, зазначеними у поданому до суду відзиві на позовну заяву №2101.6.1-774/21.6-18 від 02.02.2018 р., зокрема, тим, що до звернення за захистом в ОСОБА_8 на території Закарпатської області передувало затримання позивача та його дружини військовослужбовцями Мукачівського прикордонного загону. На територію України позивач прибув 02.06.2017 року на підставі закордонного паспорту та відкритої разової візи, однак всупереч ч. 1 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", протягом 5 робочих днів до відповідного державного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звернувся. ОСОБА_4 з тим, після приїзду в ОСОБА_8 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар проживав в містах Харків, Київ та жодного разу із відповідною заявою до органів міграційної служби за захистом в ОСОБА_8 не звернувся. Окрім того, вважає, що позивачем не наведено жодної аргументації, що саме йому буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі повернення до Пакистану, які б грунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обгрунтованими.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар є громадянином ОСОБА_7 Республіки Пакистан за віросповіданням християнин. До виїзду з ОСОБА_7 Республіки Пакистан проживав в місті ОСОБА_9.

29 червня 2017 року позивач звернувся до ОСОБА_10 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами проведеної співбесіди з ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар на підставі вивчення матеріалів справи №2017UZ0012 посадова особа ОСОБА_10 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області підготувала висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У звязку з прийняттям рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посадовою особою ОСОБА_10 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області направлялись відповідні запити до Служби безпеки України, начальнику Мукачівського прикордонного загону, начальнику сектору Укрбюро Інтерполу ОСОБА_10 управління Національної поліції в Закарпатській області.

У відповідь на направлений запит про сучасний стан із дотримання прав людини, забезпечення громадянський свобод в Пакистані, зокрема, про дотримання прав християнської меншини, Посольство України в ОСОБА_7 Республіці Пакистан повідомило про фіксування окремих утискань прибічниками мусульманського релігійного обєднання ОСОБА_5, проте звернень до Посольства України в м. Ісламабад та Почесного консульства України в м. Карачі щодо надання притулку в ОСОБА_8 у звязку з утисканням в Пакистані християнських меншин не надходило. Також повідомлено, що проповідування в ОСОБА_7 Республіці Пакистан християнських вірувань обєктивно ускладнено, проте за результатами проведення зустрічей з окремими християнськими релігійними діячами, аналізу матеріалів ЗМІ та офіційних повідомлень державних органів влади в Пакистані не відслідковуються ознаки масового утискання християн.

За результатами розгляду справи ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар та проведеної з ним співбесіди, відповідно до Висновку від 19 жовтня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2017UZ0012, посадова особа ОСОБА_10 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області дійшла висновку про відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, тому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слід відмовити.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17 листопада 2017 року №425-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням ОСОБА_10 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 07.12.2017 року №4.3/18 позивача проінформовано про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Вирішуючи питання з приводу спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в ОСОБА_8, є Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі Закон).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в ОСОБА_8 або залишитися в ОСОБА_8 внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначений ст. 5 Закону. Так, ч. 1 зазначеної ст. передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в ОСОБА_8 або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в ОСОБА_8 або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в ОСОБА_8 незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виключні умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені ст. 6 Закону, серед яких, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в ОСОБА_8 з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в ОСОБА_8 була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в ОСОБА_8 з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Ст. 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, ч. 2 ст. 9 Закону встановлено, що працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ч. 5 ст. 10 Закону передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в ОСОБА_8, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Надаючи правову оцінку такій відмові суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та норм Закону, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути повязано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме, расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

П. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа зобовязана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно п. 5 ст. 4 ОСОБА_11 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій ОСОБА_11 Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, тощо. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

В ході судового розгляду справи, що також встановлено в результаті проведення співбесід з позивачем ОСОБА_10 управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області під час розгляду його звернення, ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар стверджував, що приїхав на територію України з метою захисту свого життя через побоювання бути вбитим радикальними мусульманськими угрупуваннями, бойовики яких нетерпимо ставляться до християн. На підтвердження існуючої загрози повідомив, що бойовики радикального ісламістського руху «Талібан» погрожували йому та його родині вбивством у разі не прийняття ісламу. Заявляв, що в країні постійного проживання він та його сімя не мали змоги вільно відвідувати церку та відкрито сповідувати свою релігію. Також за релігійну приналежність до християн позивач постійно стикався з дискримінацією, яка виражалася в обмеженні доступу до роботи, захисту зі сторони поліції.

З висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19 жовтня 2017 року вбачається, що посадова особа ОСОБА_10 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області не ставить під сумнів твердження ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар про його віросповідання та вважає його достовірним.

Суд звертає увагу на те, що звернувшись до Посольстства України в ОСОБА_7 Республіці Пакистан із запитом, ОСОБА_10 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області отримало відповідь про стан справ в країні походження позивача. Проте суд зазначає, що така стосується всієї країни в цілом, а не регіону, де проживав ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар.

Надаючи оцінку правдивості тверджень позивача щодо наявності можливої загрози для християн в ОСОБА_7 Республіці Пакистан та щодо ситуації, яка склалася в країні в цілому, суд дослідив отриману з різних достовірних джерел інформацію про країну походження заявника.

За інформацією Міністерства закордонних справ України (https://mfa.gov.ua/ua/consular-affairs/travel-advice/102-pk) в ОСОБА_7 Республіці Пакистан заборонено будь-які публічні прояви приналежності до іншої релігії, продаж товарів з неісламською символікою, а також громадські богослужіння. В країні заборонені будь-які громадські об'єднання. З огляду на посилення терористичної активності та погіршення безпекової ситуації на території ОСОБА_7 Республіки Пакистан, Посольство України в ІРП рекомендує громадянам України утриматися від поїздок до ОСОБА_7 Республіки Пакистан.

За даними, розміщеними на офіційному сайті Британської Телерадіомовної Корпорації «BBC» від 08.08.2016 р. (https://www.bbc.com/ukrainian/news-russian-42385881), в результаті вибуху та стрілянини в церкві в Пакистані загинули щонайменше п'ять осіб. Напад стався в місті Кветта в 65 км від кордону з Афганістаном. Більше десяти осіб було поранено. Один з чоловіків підірвав себе на вході в церкву, а іншого встигли зупинити під час перестрілки з поліцією. За словами міністра внутрішніх справ Сарфраза Бугті, якби двом нападникам вдалося увійти всередину, число жертв могло б вимірюватися сотнями. Подібні атаки в Пакистані відбуваються не вперше. У лютому в результаті нападу смертника на суфійську святиню в південній пакистанській провінції Сінд загинули щонайменше 70 осіб. Повідомлялося, що близько 250 віруючих тоді були поранені.

Згдіно з інформацією, розміщеною на сайті «ВВС» (http:/www.bbс.соm/russian/international/2015/03/150315_pakistan_lahore_churches_blasts), щонайменше п'ятеро людей загинули в результаті вибухів біля двох церков в християнському районі пакистанського міста ОСОБА_9. Повідомляється також, що ще близько 50 осіб отримали поранення. Два вибухи пролунали в районі Йуханабад в той час, коли багато віруючих йшли на недільну службу. Християнська громада Пакистану часто стає мішенню для нападу бойовиків. Відповідальність за напад взяло на себе угруповання "Джаматул Ахрар", яке є відгалуженням пакистанського Талібану. У багатьох пакистанських містах є християнські громади, хоча християни становлять менше 2% населення Пакистану (архів за 15.03.2015 року).

У повідомленні на порталі християнських новин (http://news.christian.by/persecutions/8036-pakistan-za-poslednie-gody-pokinulo-bolee-100-tysyach-xristian.html, дата доступу до джерела 19.10.2017 р.) зазначається, що Пакистан за останні роки покинуло понад 100 тисяч християн» вказується, що у зв'язку із зростанням насильства і дискримінації проти християн десятки тисяч віруючих покидають Пакистан. За словами англіканського єпископа ОСОБА_9 ОСОБА_12, останніми роками були відзначені збільшенням числа злочинів проти християн, пише Рісіез.

«Через дискримінації і переслідувань, понад 100 тис. пакистанських християн виїхали з країни і знаходяться зараз в таборах біженців ООН в Таїланді, на Шрі-Ланці, в Малайзії і на Філіппінах», - заявив єпископ. - «Через закон «Про богохульство» і нетерпимість пакистанські християни стикаються з дискримінацією та жорстоким поводженням з боку мусульман і з боку держави», - зазначає він. - «Після звинувачень в «богохульстві» на адресу одного християнина або сім'ї, нападу піддається весь християнський квартал. Будинки християн спалюють, жителів жорстоко б'ють або вбивають».

«У багатьох випадках для членів релігійних меншин майже неможливо домогтися справедливості від державних установ, таких як судова система і міська влада» - продовжує єпископ. - «Тому багато людей вибирають життя біженця, продають свої речі і їдуть в інші азіатські країни. Більше 6 млн. християн, що живуть в Пакистані, надзвичайно уразливі», -підсумовує він.

Пакистанський міністр у справах релігій, ОСОБА_13 ОСОБА_14, погодився з цією заявою єпископа, назвавши «кризою, що торкнулася всіх пакистанців, величезний потік біженців - пакистанських християн». За його словами, це не перший раз в історії, коли релігійні меншини прагнуть виїхати за кордон з пошуках безпеки. Уряд намагається вирішити цю проблему.

Згідно з Керівництвом з оцінки потреб міжнародного захисту членів релігійних меншин з Пакистану, виданих Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (http://www.refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=search&do/ww=595f8d284&skg. =0&quxis=%D0%9F%D0%B0%D0%BA%D0%B8%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%BD), поліцейські і судові органи, за наявною інформацією, не забезпечують достатнього захисту християн, яких примусово змушують змінити свою віру або вступити в шлюб, а також християнам, обвинуваченим в богохульстві. Напади на християн і випадки самосуду натовпу, за повідомленнями, продовжують відбуватися по всій країні. Аналітики частково пов'язують насильство зі зростаючим впливом екстремістської сунітської ідеології. Групи бойовиків здійснюють напади зокрема, під час церковних служб і релігійних процесій. У вересні 2016 року четверо озброєних людей напали на християнський житловий район в провінції Пешавар, відомий як Християнська колонія, в результаті одна людина загинула. Як повідомляється, в ситуацію втрутилася поліція, вбивши чотирьох бойовиків У березні 2016 року в Великонду неділю підозрюваний терорист-смертник убив щонайменше 72 людини в парку м. Лахор. Згідно з наявною інформацією, відповідальність взяла на себе група пакистанських талібів, оголосивши про те, що атака була спрямована проти християн, проте серед жертв виявилося багато мусульман. 15 березня 2015 року група бойовиків підірвала бомби в двох християнських церквах м. Лахор, де на недільній службі побувала сила-силенна людей. Загинуло від 14 до 17 людей, поранені щонайменше 70 осіб.

З урахуванням вищенаведеного, УВКБ ООН вважає, що залежно від індивідуальних обставин справи, члени християнської громади, в тому числі ті, хто, зокрема, піддався переслідуванню з боку збройних груп, звинувачувався у скоєнні кримінальних злочинів за законами про богохульство, жертви кабальної праці, жорстокої дискримінації, примусового звернення в іслам і примусового шлюбу, а також хр истияни, визнані такими, що порушують суспільні підвалини, можуть мати потребу в передбаченому для біженців міжнародному захисті на наступних підставах: релігія, етнічна приналежність, політичні переконання або приписувані політичні погляди і (або) інші відповідні основи.

Проаналізувавши відомості з достовірних джерел інформації, суд дійшов висновку, що ситуація у країні походження позивача є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Незважаючи на те, що інформація про положення та загрозу для життя християн в ОСОБА_7 Республіці Пакистан була доступна та відома відповідачу, належну оцінку в аспекті матеріалів особової справи позивача такій надано не було.

Окрім того, суд відхиляє посилання представника відповідача на ту обставину, що до звернення за захистом в ОСОБА_8 передувало затримання позивача та його дружини військовослужбовцями Мукачівського прикордонного загону, оскільки ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар був затриманий на території України (територія ОСОБА_15 сільської ради Виноградівського району Закарпатської області) та відповідачем не доведено його намір перетнути державний кордон України.

Суд вважає безпідставним та таким, що не підтверджений належними та допустимими доказами, висновок посадової особи ОСОБА_10 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про те, що позивач не розглядав ОСОБА_8 як країну для отримання статусу біженця або додаткового захисту.

В обгрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначає, що заяник звернувся не в строк, встановлений Законом, що свідчить про його небажання легально перебувати на території ОСОБА_8. Однак суд зауважує, що пропуск 5-тиденного терміну звернення особи, яка бажає отримати статус біженця, не позбавляє її права на отримання такого статусу та не є доказом щодо необгрунтованості його свідчень та мотивів.

Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у справі, суд дійшов висновку, що внаслідок неповного з'ясування всіх обставин, які можуть бути підставою для побоювань позивача щодо загрози його життю і здоров'ю, відповідачем прийняте безпідставне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Суд вважає, що таке рішення не ґрунтується на всебічному вивченні та оцінці всіх документів, матеріалів та з'ясуванню всіх обставин, з огляду на що його слід скасувати та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. ОСОБА_6 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар (місцеперебування: вул. Мічуріна, буд. 1-Г, м. Мукачево, Закарпатська область, 89600) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ 1, 01001) про визнання рішення протиправним, зобов'язання вчинити дії - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №425-17 від 17 листопада 2017 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 Назар про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

Повний текст рішення виготовлено 06 червня 2018 року.

СуддяОСОБА_16