Справа № 820/1603/17
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

05 червня 2018 року

справа №820/1603/17

адміністративне провадження №К/9901/36360/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І. А., Олендера І. Я.,

при секретарі судового засідання Гутніченко А.М.

за участю представників

позивача - не з'явився,

відповідача - Юрченко К.О. за дов. від 04 січня 2018 року, Шамілової Л.Ш. за дов. від 02 травня 2018 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський завод промислових технологій» на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів Сіренко О. І., Дюкарєва С. В., Любчич Л. В. у справі № 820/1603/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський завод промислових технологій» до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський завод промислових технологій» (далі - платник податків, позивач у справі) звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (далі - податковий орган, відповідач у справі) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 29 грудня 2016 року № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 238 999 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 119 499 грн. 50 коп., № , яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у сумі 2 881 036 грн., № 2571403, яким застосовано штраф за порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних у розмірі 393 грн. 50 коп., № 2581403, яким збільшено суму грошового зобов'язання з земельного податку у сумі 874 529 грн. 20 коп. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 218 632 грн. 30 коп., № , яким застосовано штрафні санкції за несплату земельного податку у розмірі 510 грн., а також податкові повідомлення-рішення від 31 березня 2016 року № 3, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 1 159 743 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 575 371 грн. 50 коп. та № , яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у сумі 33 582 грн., з мотивів їх протиправності.

25 травня 2017 року постановою Харківського окружного адміністративного суду позов задоволено частково, скасовано податкові повідомлення-рішення від 29 грудня 2016 року №, №, №, № та від 31 березня 2017 року № , №, а також скасовано податкове повідомлення-рішення від 29 грудня 2016 року № в частині нарахування штрафу в сумі 57,50 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з недоведеності податковим органом складу податкових правопорушень, покладених в основу прийняття податкових повідомлень-рішень внаслідок відсутності у позивача обов'язку щодо сплати податку на прибуток та податку на додану вартість за господарськими операціями, а також податку на землю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині, суд першої інстанцій висновувався з часткової доведеності несвоєчасної реєстрації податкових накладних.

19 жовтня 2017 року постановою Харківського апеляційного адміністративного суду постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з правомірності податкових повідомлень-рішень, доведеної податковим органом належними і допустимими доказами.

31 жовтня 2017 року позивачем до Вищого адміністративного суду України подано касаційну скаргу, в якій він посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме пункту 192.1 статті 192, пункту 134.1 статті 134, пункту 140.4 статті 140, пункту 188.1 статті 188, пунктів 269. 1 статті 269, пункту 270.1 статті 270, статті 271.1 статті 271, пункту 286.2 статті 286, пункту 287.3 статті 287 Податкового кодексу України, статті 86, 207 Кодексу адміністративного судочинства України. Товариство доводить помилковість висновків суду апеляційної інстанцій, вказує на відсутність повної і всебічної оцінки обставин справи, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити постанову суду першої інстанції в силі.

03 листопада 2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження та витребувано з Харківського окружного адміністративного суду справу № 820/1603/17 (суддя Юрченко В. П.).

08 грудня 2017 року справа № 820/1603/17 надійшла до Вищого адміністративного суду України.

12 березня 2018 року справа № 820/1603/17 передана до Верховного Суду.

Відзив відповідача на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив, що не перешкоджає подальшому розгляду адміністративної справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення частково не відповідає.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку платника податків з питань дотримання, серед іншого, вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2014 року по 30 червня 2016 року, за результатами якої складено акт перевірки від 15 грудня 2016 року № 802/20-40-14-03-08/32866025 (далі - акт перевірки).

Висновками акта перевірки встановлено порушення положень:

- пункту 134.1 статті 134, пункту 140.4 статті 140 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток за 1 півріччя 2016 року у сумі 238 999 грн., а також завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток на суму 2 881 036 грн.;

- пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість за період лютий 2016 року - червень 2016 року на суму 1 358 267 грн. та до завищення суми податкового кредиту у розмірі 71 983 грн;

- пункту 269.1 статті 269, пункту 270.1 статті 270, пункту 271.1 статті 271, пункту 286.2 статті 286, пункту 287.3 статті 287 Податкового кодексу України, що призвело до заниження земельного податку за 2014-2016 роки на загальну суму 874 529 грн. 20 коп.

29 грудня 2016 року згідно з пунктом 54.3. статті 54 Податкового кодексу України та на підставі акта перевірки винесено податкові повідомлення-рішення № , № , № , № , № 2571403, № 2581403, № .

31 березня 2017 року за наслідком процедури апеляційного адміністративного оскарження замість податкових повідомлень-рішень № та № прийнято нові податкові повідомлення рішення - № , № 3.

Підставою прийняття нових податкових повідомлень-рішень став висновок податкового органу про безпідставність висновків акта перевірки в частині заниження податку на додану вартість на 245 925 грн. за операціями з продажу продукції власного виробництва у 2016 році.

Склад податкових правопорушень, покладених в основу прийняття спірних податкових повідомлень рішень, доводиться податкових органом на підставі аналізу чотирьох груп операцій, а саме: відчуження нерухомого майна, переданого за договором іпотеки у погашення зобов'язань за кредитним договором, продаж продукції власного виробництва за цінами нижче собівартості; фактичне використання земельних ділянок без оплати земельного податку (плати за землю), несвоєчасна реєстрація податкових накладних.

Щодо доводів касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги стосуються неповноти дослідження обставин справи та помилковості оцінки, наданої судом апеляційної інстанції за всіма групами спірних господарських операцій.

Щодо звернення стягнення за рахунок предмета іпотеки.

Податковим повідомленням-рішенням № за порушення пункту 134.1 статті 134, пункту 140.4 статті 140 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 238 999 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 119 499 грн. 50 коп.

Податковим повідомленням-рішенням № за порушення пункту 134.1 статті 134, пункту 140.4 статті 140 Податкового кодексу України зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у сумі 2 881 036 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що склад податкового правопорушення, покладеного в основу прийняття спірних податкових повідомлень рішень доводиться податковим органом висновком про заниження доходу за 1 півріччя 2016 року у сумі 4 068 155 грн. за операціями від відчуження нерухомого майна, переданого в рахунок погашення зобов'язань за кредитним договором. Розмір отриманого, але не задекларованого доходу, податковим органом визначено як різницю між вартістю майна, вказаною у видаткових накладних, та ринковою вартістю майна, вказаною у договорі іпотеки.

Суди першої та апеляційної інстанцій, серед іншого, встановили, що між позивачем та Акціонерно-комерційним банком «Золоті ворота» (далі - Банк) укладено договір №783 від 18 листопада 2005 року на кредитну лінію (відновлювальну). У цілях забезпечення зобов'язань за цим договором укладені договори іпотеки №05-444 від 18 листопада 2005 року (вартість майна - 5 180 570 грн. з податком на додану вартість) та №06-226 від 29 червня 2006 року (вартість майна - 1 600 000,00грн. з податком на додану вартість).

Постановою Правління Національного банку України від 31 липня 2014 року №456 Банк віднесений до категорії неплатоспроможних. Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «СТАНДАРТ» набув усіх прав та обов'язків Акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА».

20 січня 2016 року укладено договір відступлення права вимоги №108-К між позивачем (заставодавець), Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Некстджен фінаннс» («Первісний Заставодержатель») та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДОКАР» («Новий Заставодержатель»).

За видатковими накладними №2 від 28 березня 2016 року, №264 від 29 березня 2016 року, №1 від 30 березня 2016 року позивач у рахунок погашення кредиту здійснив відчуження майна - предмета перелічених договорів іпотеки на загальну вартість 1 898 784 грн. з податком на додану вартість. Загальна вартість майна, відчуженого платником за договорами іпотеки без податку на додану склала - 1 582 320 грн.

Відповідно до пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Змістом положень пункту 140.4 статті 140 Податкового кодексу України визначено різниці, за яких фінансовий результат до оподаткування зменшується.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову суду першої інстанцій, не проаналізував доводи апеляційної скарги щодо протиправності дій податкового органу, а саме безпідставного завищення доходу шляхом автоматичного застосування ринкової вартості майна, визначеної умовами договорів іпотеки, а не ринкової вартості майна за Звітом про оцінку майна.

Суд першої інстанції, оцінюючи цю групу операцій, зазначив, що різниця, яку застосовано податковим органом, для визначення доходу, не є доходом у розумінні Податкового кодексу України. Дохід є реальним показником, котрий виникає у результаті виконання особою зобов'язань за правочинами.

Верховний Суд вказує, що операції щодо звернення стягнення за рахунок предмета іпотеки повинні здійснюватися у відповідності з приписами Податкового кодексу України, Закону України «Про іпотеку», Положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, тощо.

Особливих правил оподаткування операцій з вилучення заставного майна Податковий кодекс України не містить, їх оподаткування здійснюється за правилами операцій продажу. З метою визначення різниць, які враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток має важливе значення підтвердження сум належними і допустимими документами первинного податкового і бухгалтерського обліку.

Суму виданих гарантій і забезпечень суб'єкт господарювання має враховувати на позабалансовому рахунку 05 «Гарантії та забезпечення надані». Дослідження цього рахунку дозволить оцінити розмір реально виданих Товариству забезпечень.

Бухгалтерський облік операцій із заставленим майном здійснюється на підставі Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 27 «Необоротні активи, утримувані для продажу, та припинена діяльність», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07 листопада 2003 року № 617, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2003 р. за № 1054/8375.

Відповідно до пункту 9 П(С) БО 27 необоротні активи та група вибуття, утримувані для продажу, відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності на дату балансу за найменшою з двох величин - балансовою вартістю або чистою вартістю реалізації. Пункт 8 цього положення встановлює, що придбані (отримані, у т.ч. безкоштовно) активи, які визнаються необоротними активами, утримуваними для продажу, зараховуються на баланс за вартістю придбання, яка визначається відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 "Запаси".

За змістом положень статей 7, 33, 36-38 Закону України «Про іпотеку» (Закон № 898-IV) від 05 червня 2003 року за рахунок іпотечного майна може бути задоволено вимоги кредиторів, але у порядку передбаченому чинним законодавством.

Згідно зі статтею 36 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу: а) шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (стаття 37 цього Закону) або б) правом на продаж предмета іпотеки від свого імені (стаття 38 цього Закону).

Як зазначено у статті 37 Закону № 898-IV при набутті права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель набуває його за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Тобто, ціна, вказана у Звіті про оцінку майна, є визначальною в першу чергу для заставодержателя, саме за нею визначається обсяг, в якому задоволено вимоги кредитора за рахунок предмета іпотеки.

З метою правильного вирішення цього спору судам слід з'ясувати на якій правовій підставі право вимоги за іпотечними договорами перейшло від Банку до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОКАР», адже матеріали справи не містять доказів у цій частині, хоча вони оцінені судами із посиланням на акт перевірки. До того ж первісним заставодержателем суди визначили Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Некстджен фінаннс», а не Банк, з яким укладено договори іпотеки.

Необхідно також встановити яку суму боргу, які його складові і у якому обсязі (повно чи частково) задоволено за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки. Встановлення вартості, за якою предмет іпотеки взято на баланс Товариством з обмеженою відповідальністю «ДОКАР», є також обставиною, яка входить до предмета доказування у цій справі.

Умови звернення стягнення мають бути досліджені судами попередніх інстанцій на підставі договорів про задоволення вимог іпотекодержателя або застережень до іпотечного договору. У такій категорії справ рекомендовано залучити іпотекодержателя за іпотечним договором як третю сторону, яка не заявляє самостійних вимог або витребувати у іпотекодержателя необхідну інформацію.

Оскільки звернення стягнення за рахунок предмета іпотеки для іпотекодавця з метою оподаткування податком на прибуток прирівнюється до операцій продажу такого об'єкта, то об'єктом оподаткування є фінансовий результат, визначений за даними бухгалтерського обліку, скоригований на податкові різниці, встановлені у разі продажу необоротних активів, відповідно до вимог статті 138 та пункту 19 підрозділу 4 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Основна сума кредиту та нараховані на неї проценти, що залишилися неповернутими кредитору (іпотекодержателю), в рахунок яких звернуто стягнення на іпотечне майно, є ціною продажу такого майна.

Щодо збільшення суми податку на додану вартість.

Податковим повідомленням-рішенням № за порушення пункту 188.1 статті 188, підпункту 14.1.36, підпункту 14.1.71, підпункту 14.1.218, підпункту 14.1.219 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 1 159 743 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 575 371 грн. 50 коп.

Податковим повідомленням-рішенням № за порушення пункту 188.1 статті 188, підпункту 14.1.36, підпункту 14.1.71, підпункту 14.1.218, підпункту 14.1.219 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у сумі 33 582 грн.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо необхідності застосування положень частини 1 статті 188 Податкового кодексу України до операцій із звернення стягнення на предмет іпотеки, незалежно від того яким чином відбувається таке стягнення - шляхом передачі права власності на майно чи шляхом продажу цього майна. В обох випадках операція підлягає оподаткуванню згідно з пунктом 185.1 статті 185 Податкового кодексу України, виходячи із договірної вартості, а іпотекодавець за наслідком такої операції зобов'язаний скласти податкову накладну на ім'я заставодержателя.

За змістом частини 3 статті 37 Закону № 898-IV договірною вартістю переданої нерухомості є оціночна вартість предмета іпотеки. Адже саме за цією вартістю іпотекодержатель набуває об'єкт нерухомості і саме ця вартість покладена у розрахунок списання вимог кредитора.

Разом з тим рішення суду апеляційної інстанції не враховує, що без детального дослідження обставин, пов'язаних з передачею майна у власність іпотекодержателю і визначення реальної вартості операцій, здійснити розрахунок податкового зобов'язання з податку на додану вартість неможливо.

Крім того, поза увагою суду апеляційної інстанції залишився той факт, що збільшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість доводиться податковим органом із посиланням на дві групи операцій, а саме операції із реалізації іпотечного майна та реалізація продукції власного виробництва за цінами нижче собівартості.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за наслідками процедури апеляційного оскарження частково скасовано попередні податкові повідомлення-рішення за операціями з реалізації продукції власного виробництва за цінами нижче собівартості. Водночас судами попередніх інстанцій не встановлено, здійсненням яких саме операцій і у якій частині, доводять склад податкового правопорушення, покладеного в основу прийняття податкових повідомлень-рішень від 31 березня 2017 року № та №.

Щодо збільшення суми податкового зобов'язання із земельного податку.

Податковим повідомленням-рішенням № 2581403 за порушення пункту 269.1 статті 269, пункту 270.1 статті 270, пункту 271.1 статті 271, пункту 286.2 статті 286, пункту 287.3 статті 287 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання з земельного податку у сумі 874 529 грн. 20 коп. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 218 632 грн. 30 коп.,

Податковим повідомленням-рішенням № за порушення пункту 286.2, 286.3 статті 286 Податкового кодексу України та на підставі пункту 120.1 статті 120 Податкового кодексу України застосовано штрафні санкції за несплату земельного податку у розмірі 510 грн.

Склад податкового правопорушення, як встановлено судами попередніх інстанцій, доводиться податковим органом на підставі того, що позивач є власником нежитлових будівель (виробничі, складські, допоміжні приміщення та гаражі) по вул. Виконкомівській, 32 м. Харкова, загальна площа яких складає - 0,8 га. Земельний податок у спірних правовідносинах нараховано податковим органом на земельну ділянку площею - 3,9 га (3.9338 кв. м.).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов у цій частині, врахував положення пункту 287.1 статті 287, пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України та зазначив, що податковим органом не доведено належними та допустимими доказами наявності у позивача як правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: місто Харків, вул. Виконкомівська, 32, так і документів на право користування цією ділянкою.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій частині, суд апеляційної інстанції висновувався з пріоритетності норм Податкового кодексу України на підставі пункту 5.2 статті 5 Податкового кодексу України у зв'язку з чим, на думку суду, обов'язок зі сплати земельного податку у позивача виник з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Оцінюючи застосування норм матеріального права, судом апеляційної інстанції, Верховний Суд вбачає помилкове тлумачення судом положень пунктів 287.6-287.8 статті 287 Податкового кодексу України, з таких підстав.

Системне тлумачення норм пункту 269.1 статті 269, пункту 270.1 статті 270, пункту 271.1 статті 271, пунктів 286.6 статті 286, пунктів 287.6-287.8 статті 287 Податкового кодексу України дозволяє прийти до висновку, що законодавець, встановлюючи пріоритетність норм Податкового кодексу України над іншими нормами, зокрема Земельного кодексу України, визначив різні порядки оподаткування податком на землю залежно від того у володінні чи користуванні знаходиться земельна ділянка, чи оформлене у встановленому законом порядку право власності на таку земельну ділянку, чи знаходиться на земельній ділянці будівля, споруда (їх частина), які перебувають у власності суб'єкта, до якого фонду (житлового чи нежитлового) належать будівлі, споруди (їх частини).

Положення пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України, на які посилався суд апеляційної інстанції у своєму рішенні, передбачають виникнення обов'язку у власника нежилого приміщення (його частини) сплачувати земельний податок з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, але розповсюджують свою дію виключно на власників нежилих приміщень (їх частин) у багатоквартирному жилому будинку.

Вимогами пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

При цьому слід враховувати положення пункту 286.6. статті 286 Податкового кодексу України, які встановлюють особливості визначення розміру податку на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб.

В усіх випадках, передбачених пунктами 286.6 статті 286, 287.6-287.8 статті 287 Податкового кодексу України, розрахунок земельного податку здійснюється з урахуванням прибудинкової території.

Посилання суду апеляційної інстанції на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові у справі № 826/12388/13-а від 07 липня 2015 року є безпідставним, оскільки у цій справі позивач набув право власності на нежитлове приміщення у багатоквартирному жилому будинку, що є підставою нарахування земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

За змістом пункту 287.7 статті 287 Податкового кодексу України у випадку, коли суб'єктам господарювання органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування надано земельну ділянку у користування (оренду), передбачено обов'язкова сплата орендної плати. Підставою для нарахування такої орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

З метою правильного вирішення спору у цій частині, судам слід враховувати, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, які не досліджено судами попередніх інстанцій, також судами не встановлена достовірна наявність чи відсутність договору про надання земельних ділянок, які знаходяться під приміщеннями в оренду.

Рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельної ділянки у користування не є правовою підставою нарахування орендної плати за землю.

Щодо несвоєчасної реєстрації податкової накладної.

Податковим повідомленням рішенням № 2571403 за порушення пункту 120-1.1 статті 120-1 Податкового кодексу України

За змістом положень пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) на платника податків - продавця при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг покладено обов'язок в установлені терміни скласти податкову накладну і зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних не пізніше п'ятнадцяти календарних днів, наступних за датою їх складання.

Згідно з вимогами пункту 1201.1. статті 120 Податкового кодексу України порушення платниками податку на додану вартість граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, встановлених статтею 201 цього Кодексу, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі, серед іншого 10 відсотків від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, у разі порушення терміну реєстрації до 15 календарних днів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що склад податкового правопорушення доводиться податковим органом на підставі висновку щодо несвоєчасної реєстрації податкових накладних № 88 від 09 грудня 2015 року (зареєстрована 29 грудня 2015 року) та № 68 від 23 травня 2016 року (зареєстрована 08 червня 2016 року).

Суд апеляційної інстанції при винесенні рішення виходив з того, що податковим органом доведено несвоєчасність реєстрації податкових накладних, а отже наявний склад податкового правопорушення. Разом з тим, судом апеляційної інстанції не надано оцінки доводам позивача, а також аргументам, викладеним у рішенні суду першої інстанції, що пропуск строку реєстрації податкової накладної № 68 відбувся не з вини позивача, оскільки вона виписана на підставі розрахунку коригування до податкової накладної зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій), суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Відповідно до частин першої та другої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій), доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Частиною четвертою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій), суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Враховуючи положення вищенаведених норм, Верховний Суд вважає, що відповідачем не виконаний свій обов'язок щодо надання належних і допустимих доказів в підтвердження наявності підстав для визначення податкового зобов'язання. При цьому, судами першої та апеляційної інстанцій, в порушення принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, не витребувано документів та інформації, яка стала підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.

Судом апеляційної інстанції не надано оцінки кожному специфічному, доречному та важливому аргументу, що є порушенням не тільки вимог статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, але й невиконанням зобов'язань щодо пункту 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд визнає, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, не встановивши фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд.

Відповідно до частини 4 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що вище встановлені порушення, допущені як судом апеляційної, так і судом першої інстанцій, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 344, 349, пунктом 1 частини 2, частини 4 статті 353, статтями 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський завод промислових технологій» задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25 травня 2017 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року у справі № 820/1603/17 скасувати.

Адміністративну справу № 820/1603/17 направити на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф.Ханова

Судді: І.А.Гончарова

І.Я.Олендер