Справа № 825/456/18
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2018-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/456/18 Суддя суду першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА
Іменем України

05 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Літвіної Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року, що прийняте о 11 год. 22 хв. у місті Чернігові (повний текст складений 26 лютого 2018 року), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про скасування пункту наказу, скасування абзацу у висновках службового розслідування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

- скасувати пункт 2 наказу командира ВЧ НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування по факту завищених обсягів наданих послуг з харчування та порушень обліку продовольства у військовій частині» в частині, що стосується майора ОСОБА_1 ;

- скасувати абзац у висновках наказу командира ВЧ НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування по факту завищених обсягів наданих послуг з харчування та порушень обліку продовольства у військовій частині» від 15.12.2017 № 859, а саме: «майором ОСОБА_1 , який з 23.07.2014 по 17.09.2015 виконував обов`язки начальника стройової частини відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 і яким внаслідок порушення вимог пункту 2.13 наказу Міністерства оборони України «Про затвердження Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України (зі змінами)» від 26.05.2014 № 333 в частині не менше одного разу на квартал перевіряти в усіх підрозділах частини стан обліку особового складу та відповідність записів у документах, що посвідчують особу військовослужбовця, з фактичними обліковими даними, завдано державі збитки в особі військової частини НОМЕР_1 на суму 17 414,25 грн.», як такий, зміст якого не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуваний наказ порушує права позивача та є необґрунтованими.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на правильність висновків суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 в період з 21.07.2014 по 19.07.2015 проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді начальника стройової частини відділення особового складу штабу ВЧ НОМЕР_3 , що підтверджується витягом з послужного списку позивача (а.с. 170).

На підставі пункту 1.54 плану діяльності Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України та підпорядкованих територіальних управлінь, начальником відділу аудиту тилового забезпечення Пвнічно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту підполковником ОСОБА_2 , інспектором відділу аудиту тилового забезпечення Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту майором ОСОБА_3 , у період з 18.09.2017 по 20.10.2017 було проведено аудит відповідності продовольчої служби ВЧ НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 до липня 2017 року) за період з 06.05.2015 по 18.09.2017.

За результатами аудиту 23.10.2017 складено довідку та зазначено, що система внутрішнього контролю за організацією обліку та наявності матеріальних засобів, обліку особового складу, а також тих, хто харчується, невідповідність прийнятих командуванням військової частини НОМЕР_1 рішень щодо зарахування (зняття) особового складу на продовольче забезпечення, не забезпечили дотримання вимог нормативних документів (а.с. 44-66). На ім`я командира ВЧ НОМЕР_1 20.11.2017 було подано рапорт про проведення службового розслідування по факту завищених обсягів наданих послуг з харчування та порушень обліку продовольства (а.с. 40).

Наказом т.в.о. командира ВЧ НОМЕР_1 від 20.11.2017 № 132 капітану ОСОБА_4 доручено прости службове розслідування щодо вищевказаних фактів та до 30.11.2017 представити на затвердження акт про його результати (а.с. 41).

За результатами проведеного службового розслідування капітаном ОСОБА_4 складено акт проведення службового розслідування, затверджений т.в.о. командира ВЧ НОМЕР_1 15.12.2017 (а.с. 25-39), відповідно до змісту якого майор ОСОБА_1 , який з 23.07.2014 справи та посаду начальника стройової частини відділення особового складу штабу ВЧ НОМЕР_1 прийняв і виконував обов`язки до 09.10.2015, допустив факти несвоєчасного зняття військовослужбовців, які загинули (померли) в період, який підлягав дослідженню, з продовольчого забезпечення, що в свою чергу призвело до безпідставного витрачання коштів у наслідок завищення обсягів отриманих послуг у кількості 383 добових видач продовольства (д/в) на загальну суму 17 414,25 грн.

Командиром ВЧ НОМЕР_1 15.12.2017 було прийнято наказ № 859 «Про результати службового розслідування по факту завищених обсягів наданих послуг з харчування та порушень обліку продовольства у військовій частині НОМЕР_1 », пунктом 2 якого начальнику стройової частини відділення персоналу штабу ВЧ НОМЕР_1 у відповідності до п. 20 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 № 243/95 наказано направити копію матеріалів службового розслідування до військової частини НОМЕР_4 для прийняття рішення щодо притягнення, в тому числі, майора ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності.

Не погоджуючись із матеріалами службового розслідування та вказаним наказом в частині висновків щодо завдання ним збитків, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про відсутність у позивача порушеного права, що дає підстави вважати заявлені ним позовні вимоги безпідставними та невмотивованими.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <...>.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. <...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо, позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 7 лютого 2017 року у справі №800/45/16 та підтримано Верховним Судом у постанові від 11 травня 2018 року у справі №766/7172/17.

У справі, що розглядається, спосіб захисту, обраний позивачем, не є належним та ефективним з точки зору статті зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Навіть у випадку встановлення судом помилковості висновків розслідування відносно позивача, суд не матиме змоги у межах предмету спору ефективно захистити права позивача, так як оскаржувані ним висновки розслідування та наказ про їх затвердження безпосередньо не створюють для позивача будь-яких наслідків. Зазначене розслідування є лише одним із етапів у процедурі притягнення особи до матеріальної відповідальності, наслідком якої є видання рішення, яке власне і покладає на особу обов`язок відшкодувати заподіяну шкоду.

Поряд із цим, посилання на наказ про притягнення позивача до матеріальної відповідальності, а також на те, що суд першої інстанції не перевірив факт його прийняття, судом апеляційної інстанції відхиляється, оскільки зазначений наказ не є предметом розгляду даної справи та не входить до предмету доказування. Позивач не позбавлений права оскаржити його у встановленого законом порядку, виклавши свої мотиви відносно необґрунтованого притягнення його відповідальності.

Що ж стосується доводів позивача про те, що матеріали службової перевірки є обов`язковими для керівника, який зобов`язаний притягнути військовослужбовця до матеріальної відповідальності, то суд апеляційної інстанції додатково вважає за необхідне зазначити таке.

Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами регулює Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 № 243/95-ВР (далі Положення).

Відповідно до пунктів 18, 23, 21, 24 Положення розслідування призначається письмовим розпорядженням командира (начальника) військової частини, який має право прийняти рішення про притягнення військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного до матеріальної відповідальності.

Розслідування проводиться посадовою особою, компетентною у питаннях обліку, зберігання та використання відповідного майна або яка має вищу юридичну освіту.

У висновку розслідування викладаються факти, встановлені відповідно до вимог пунктів 3 і 19 цього Положення, та пропозиції про притягнення винної особи (винних осіб) до обмеженої, повної чи підвищеної матеріальної відповідальності, а в разі необхідності - обгрунтування можливості зменшення суми, що підлягає стягненню з винного для відшкодування заподіяної шкоди.

Висновок підписується офіцером, який проводив розслідування. Всі матеріали розслідування подаються на розгляд командиру (начальнику) військової частини, який його затверджує у разі прийняття рішення про стягнення з винного встановленої шкоди.

Командир (начальник) військової частини після розгляду матеріалів розслідування зобов`язаний особисто провести бесіду з військовослужбовцем або призваним на збори військовозобов`язаним, який притягається до матеріальної відповідальності. Якщо вину військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного повністю доведено, командир (начальник) військової частини не пізніш як у місячний термін з дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення до матеріальної відповідальності винної особи з зазначенням розміру суми, що підлягає стягненню.

Вищий за підлеглістю командир (начальник) перевіряє обґрунтованість притягнення винної особи до матеріальної відповідальності, а також розміру стягуваної суми. У виняткових випадках, з урахуванням матеріального стану винної особи, її сімейних обставин тощо, розмір суми, що підлягає стягненню, може бути зменшено. Розмір стягуваних сум у цьому разі не може бути меншим, ніж це передбачено пунктом 10 цього Положення.

Якщо військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний не згоден з рішенням вищого за підлеглістю командира (начальника), він відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" має право оскаржити таке рішення в судовому порядку.

Аналіз викладених норм свідчить, що матеріали службового розслідування не є обов`язковими ні для командира (начальника) військової частини, ні для вищого за підлеглістю командира (начальника). Матеріали службового розслідування враховуються цими особами, однак рішення про притягнення до матеріальної відповідальності приймається ними самостійно.

Відповідно до пункту 29 Положення якщо військовослужбовця переведено на нове місце служби до прийняття рішення про відшкодування заподіяної ним шкоди, то матеріали розслідування, дізнання, рішення органів попереднього слідства та суду або витяг з акта ревізії, перевірки, інвентаризації надсилаються у п`ятиденний термін після закінчення розслідування, ревізії, перевірки чи інвентаризації на нове місце служби винного для притягнення його до матеріальної відповідальності. Командир (начальник) військової частини за новим місцем служби винної особи зобов`язаний у 15-денний термін з дня надходження матеріалів про заподіяння шкоди видати наказ щодо притягнення цієї особи до матеріальної відповідальності.

Враховуючи викладені норми, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити, що порядок притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності у розумінні норм Порядку забезпечує дотримання прав щодо участі у прийнятті командиром відповідного рішення як для військовослужбовців, які проходять службу у військовій частині, якій було завдано матеріальної шкоди, так і для військовослужбовців, яких до прийняття рішення про відшкодування заподіяної шкоди було переведено на нове місце служби.

Тобто, матеріали розслідування відповідно до пункту 21 Положення мають бути передані або командиру військової частини, якій було завдано матеріальну шкоду (у випадку якщо військовослужбовець не змінював місце служби) або командиру (начальник) військової частини за новим місцем служби. При цьому, незалежно від місця служби військовослужбовця, командир військової частини, якому передано матеріали розслідування, повинен вирішити питання притягнення до матеріальної відповідальності з дотриманням прав військовослужбовця та в порядку, встановленому, зокрема, у пунктах 22-24 Положення (права знайомитися з матеріалами, подавати свої заперечення та клопотання, оскаржувати рішення, з обов`язковим проведенням співбесіди тощо).

На переконання колегії суддів, прийменник «щодо», вжитий у пункті 29 Положення свідчить про те, що командир (начальник) військової частини за новим місцем служби винної особи зобов`язаний у відповідний строк видати не наказ, яким обов`язково притягнути особу до матеріальної відповідальності, а наказ, яким вирішити питання притягнення цієї особи до відповідальності, тобто або притягнути до відповідальності, або звільнити від такої, тощо. Зазначений пункт 29 Положення у взаємозв`язку із пунктом 23 Положення слід розуміти як такий, що встановлює виключно строк, протягом якого командир (начальник) військової частини за новим місцем служби військовослужбовця має вирішити питання притягнення до матеріальної відповідальності, при цьому, зазначена норма не є такою, що зобов`язує відповідного командира (начальника) прийняти виключно позитивне рішення про притягнення до відповідальності за результатами розгляду матеріалів розслідування.

Отже, посилання скаржника на те, що спірний наказ та висновки відповідача є обов`язковими для виконання командиром (начальником) військової частини за новим місцем служби позивача є необґрунтованими та не свідчать про те, що оскаржуване позивачем рішення безпосередньо порушує його права.

Доводи апеляційної скарги, що стосуються спростування обставин, за яких відповідач дійшов висновку про заподіяння позивачем матеріальної шкоди, процедури проведення розслідування, колегія суддів суду апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вони не спростовують висновку про відсутність порушеного права позивача та можуть бути предметом розгляду суду у справі щодо оскарження рішення про притягнення позивача до матеріальної відповідальності.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08.02.2018 по справі № 800/191/17 відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що оскаржуваний наказ та висновки, викладені у цьому наказі не порушують прав позивача. Отже, суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Літвіна

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 11.06.2018.