Справа № 820/2880/18
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2018-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

05.06.2018 р. справа №820/2880/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сліденка А.В.,

за участі:

секретаря - Стрєлка О.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - не прибув,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

ОСОБА_1
до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області
про1) визнання дій Ізюмського ОУПФУ незаконними; 2) зобов'язання провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з виходячи з розміру 5 мінімальних заробітних плат, розмір якої встановлено Законом України "Про державний бюджет на відповідний рік"; 3) зобов'язання Ізюмського ОУПФУ проводити щомісячну пенсійну виплату, розраховану з розміру 5 мінімальних заробітних плат, встановлених на 01 січня відповідного року, починаючи з дня подачі заяви; 4) стягнення з Ізюмського ОУПФУ на користь ОСОБА_1 спричиненої моральної шкоди в розмірі 500000,00 грн.; 5) згідно ст. 87 ч. 2 - Закону України "Про пенсійне забезпечення" стягнути з відповідача разову грошову суму в розмірі 38708 карбованців, перевести карбованці в гривні, зробити індексацію гривні з 01..01.1993 р. по 01.01.2018 р., -

встановив:

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що заявник брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи і тому має право на призначення пенсії у розмірі 5 мінімальних заробітних плат, встановлених на 1 січня відповідного року. З метою реалізації цього наміру подав до райУПФУ відповідне письмове звернення від 18.12.2017 р. Проте райУПФУ було прийнято протиправне рішення про відмову у перерахунку пенсії до розміру 5 мінімальних заробітних плат, встановлених на 1 січня відповідного року.

Відповідач, Ізюмське ОУПФУ Харківської області, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що за заявою громадянина про призначення пенсії у порядку ч. 3 ст. 59 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" вірно прийнято рішення про відмову, адже громадянин брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи не під час проходження дійсної строкової військової служби.

Суд, вивчивши доводи позову і заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов'язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з'ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивачу призначена пенсія у порядку ст. 54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Письмовою заявою довільної форми від 18.12.2017 року фізична особагромадянин звернувся до владного субєкта з питання призначення пенсії у розмірі 5 мінімальних заробітних плат, встановлених на 1 січня відповідного року.

Листом від 28.12.2017 р. №329/Є-14 терорган ПФУ повідомив заявника про відсутність підстав для проведення перерахунку пенсії.

Перевіряючи відповідність закону вчиненої владним субєктом у спірних правовідносинах управлінської дії, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок дій територіальних органів ПФУ при розгляді та вирішенні заяв фізичних осібгромадян з приводу призначення пенсії визначений ст. 82 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ч. 5 ст. 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та конкретизований нормами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1; далі за текстом Порядок №22-1), у силу яких рішення у формі протоколу за матеріалами звернення має бути прийнято УПФУ протягом 10 днів з дня надходження заяви за формою згідно з Порядком №22-1.

Як зясовано судом, у спірних правовідносинах громадянин до райУПФУ з заявою за формою згідно з Порядком №22-1 не звертався.

Витребувана судом і приєднана до справи заява позивача від 18.12.2017 р. складена у довільній формі.

Суд зауважує, що обовязок реалізації райУПФУ владної управлінської функції з приводу перерахунку розміру вже призначеної пенсії або призначення нового виду пенсії відповідно до ст.82 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ч. 5 ст. 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виникає виключно у разі подання заявником належного за формою документа, передбаченого Порядком №22-1.

Подання ж іншого за формою та змістом письмового документа з приводу перерахунку (а не призначення чи переведення) раніше призначеної пенсії не зобовязує владний субєкт прийняти письмове рішення у формі протоколу стосовно призначення нової пенсії.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що за заявою довільної форми від 18.12.2017 р. райУПФУ цілком правомірно було надано письмову відповідь листом від 28.12.2017 р. №329/Є-14 у порядку Закону України «Про звернення громадян».

Окрім того, вирішуючи спір за цією вимогою суд зважає на правовий висновок, який викладений у постанові Верховного Суду від 19.04.2018 р. по адміністративному провадженню №К/9901/6458/18 (справа Кременецького районного суду Тернопільської області №601/198/16) та у силу якого підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку.

Оскільки позивач у спірних правовідносинах звертався до райУПФУ з заявою довільної форми та змісту, замість звернення з заявою по формі згідно з Порядком №22-1, то таке звернення не тягне наслідків у вигляді вирішення питання про призначення пенсії.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний субєкт забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України, позаяк за письмовим зверненням громадянина надав письмову відповідь, що узгоджується з положеннями Закону України «Про звернення громадян».

З приводу вимоги позивача про призначення пенсії у розмірі 5 мінімальних заробітних плат, встановлених на 1 січня відповідного року, суд відмічає, що таке положення міститься лише у ст. 59 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Положення ст. 57 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" таких приписів не утримують.

При цьому, постанова КМУ від 15.11.2017 р. №851 обєктивно не здатна змінити змісту норми закону, адже є нормою права нижчої юридичної сили.

З приводу поширення на спірні правовідносини ст. 59 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" суд бере до уваги обставини звернення до Верховного Суду у порядку ст. 290 КАС України з поданням по справі №820/1148/18 з приводу застосування ч. 3 ст. 59 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

При винесені ухвали від 08.05.2018 р. по справі №820/1148/18 (адміністративне провадження №Пз/9901/33/18) Верховний Суд дійшов висновку, що ч. 3 ст. 59 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи передбачає, що її дія (право на обчислення пенсії по інвалідності за особливою процедурою) поширюється на осіб, які відповідають наступним критеріям: 1) особа брала участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, або 2) особа брала участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій та випробувань, або 3) особа брала участь у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї. Таке право виникає у зазначених осіб лише за наявності у сукупності трьох умов (розширене тлумачення зазначеної статті без внесення змін до частини третьої статті 59 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи не допускається): 1) особа має статус особи з інвалідністю; 2) особа отримала статус особи з інвалідність виключно внаслідок участі у ліквідації відповідних наслідків та у військових навчаннях; 3) особа брала участь у ліквідації відповідних наслідків та військових навчаннях лише під час проходження дійсної строкової служби.

У силу абз. 5 ст. 57 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особам, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, а також в евакуації населення на добровільній безплатній основі і стали особами з інвалідністю внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджено відповідними документами, пенсія по інвалідності за їх бажанням обчислюється з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, що був встановлений на час їхнього перебування в зоні відчуження.

Звідси слідує, що розмір мінімальної заробітної плати за правилом цієї норми повинен обчислюватись виключно станом на час перебування громадянина у зоні відчуження і не підлягає збільшенню у залежності від норм конкретного закону України з приводу розміру мінімальної заробітної плати, прийнятого в інший період.

Підсумовуючи викладене вище, суд доходить до переконання про відсутність факту існування порушеного субєктивного права особи чи ущемленого інтересу у публічно-правових відносинах в частині призначення пенсії за ст. 57 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог.

Заявлена позивачем вимога про зобовязання здійснити перерахунок пенсії не підлягає до задоволення також і з тієї підстави, що за змістом норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" процедура перерахунку пенсії стосується виключно зміни розміру раніше призначеної пенсії при недоторканності правової підстави пенсії, а призначення пенсії (рівно як і процедура переведення) стосується призначення пенсії за іншою правовою підставою.

У спірних правовідносинах позивачу пенсія за ст. 57 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не призначалась, що зумовлює відсутність підстав для перерахунку її розміру.

Вирішуючи спір за вимогою про стягнення разової грошової суми у порядку ч. 2 ст. 87 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у розмірі 38708 карбованців, переведення карбованців у гривні, проведення індексацію гривні з 01.01.1993 р. по 01.01.2018 р., суд відмічає, що з відповідною вимогою позивач до тероргану ПФУ не звертався.

Відсутність факту звернення у даному випадку громадянина до райУПФУ з документом належної форми та у належній процедурі свідчить про відсутність спору як такого.

Окрім того, суд зважає, що відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Отже, приписи наведеної норми закону не стосуються правовідносин з проведення індексації, правила якої визначені ст. 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Оскільки позивачем по справі заявлена вимога про перерахунок пенсії у розміру 5 мінімальних заробітних плат, встановлених на 1 січня відповідного року заявою від 18.12.2017 р., то обставини перебігу подій у попередніх зносинах між позивачем та органом ПФУ юридичного значення для вирішення даного спору не мають.

У судовому засіданні позивачем зазначено, що обставини попередніх (минулих) подій викладені інформативно з метою доведення до відома суду цілісної картини тривалої суперечки у пенсійному забезпеченні.

Відтак, обставини, що мали місце до 18.12.2017 р. як дати звернення позивача із письмовою заявою до райУПФУ, судом не досліджуються та не оцінюються.

При цьому, суд зважає, на аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «ОСОБА_2 проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та ОСОБА_3 (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії»), який засвідчує, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

У судовому засіданні з особистих пояснень позивача судом достеменно встановлено, що предметом оскарження є події розгляду владним субєктом письмового звернення від 18.12.2017 року з приводу перерахунку пенсії у порядку ст. 57 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Всі обставини, котрі хронологічно передували цій події, викладені позивачем інформативно з метою висвітлення повної картини розвитку довго триваючого конфлікту стосовно належного соціального забезпечення.

Оскільки з наявних у справі документів судом не знайдено підстав для висновку про існування фактів неотримання позивачем виплат за пенсією з вини органу ПФУ, то суд не вбачає підстав для поширення на спірні правовідносини правил ч. 2 ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ч.2 ст.46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, позов в цій частині вимог належить залишити без задоволення.

Розглядаючи справу за вимогою про стягнення з Ізюмського ОУПФУ Харківської області на користь ОСОБА_1 спричиненої моральної шкоди в розмірі 500000,00 грн., суд відзначає, що відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Між тим, текст позову не містить доводів, а матеріали справи не містять жодних доказів настання у позивача у спірних правовідносинах моральної шкоди.

За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позову у цій частині.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У ході розгляду справи доводи позивача про наявність субєктивного права на одержання пенсії у порядку ст. 57 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі пяти мінімальних заробітних плат станом на 1 січня поточного року не знайшли свого підтвердження ані приєднаними до справи документами, ані змістом норм матеріального права, котрі унормовують спірні правовідносини.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139, 143 КАС України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз'яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду у порядку п. 15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Роз'яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Судове рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч. 3 ст. 243 КАС України 5 червня 2018 року.

Суддя Сліденко А.В.