Справа № 826/8687/16
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2018-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8687/16 Головуючий у 1-й інстанції Костенко Д.А.
Суддя-доповідач - Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Файдюка В.В., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2017 року

за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4

до відповідача Солом'янського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві,

та Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації,

третя особа: ОСОБА_6

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з адміністративним позовом до Солом'янського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві, в якому просив:

- визнати протиправними та протизаконними дії суб'єкта владних повноважень начальника Солом'янського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві ОСОБА_1 щодо зняття ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1;

- зобов'язати відповідача скасувати рішення про зняття ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову посилався на те, що відповідач незаконно, без згоди батьків та органу опіки та піклування зняв з реєстрації місця проживання в квартирі малолітню дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2016 року, закрито провадження у справі, з огляду на ту обставину, що зазначений спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного провадження.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 червня 2017 року скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 липня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2016 року, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки Вищий адміністративний суд України дійшов висновку, що зазначений спір є публічно-правовим, так як виник за участю суб'єкта владних повноважень.

12 вересня 2017 року позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до яких ОСОБА_3 просив:

- визнати протиправними та протизаконними дії суб'єкта владних повноважень начальника Солом'янського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в місті Києві ОСОБА_1 щодо зняття, з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3;

- зобов'язати відповідача скасувати рішення про зняття з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3;

- зобов'язати відповідача поновити реєстраційний облік за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2017 року позов задоволено частково. Визнано протиправними зняття Солом'янським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві 03.12.2015 з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язано Солом'янську районну у місті Києві державну адміністрацію поновити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу, в якій вона просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволені позову відмовити. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не було надано оцінки тому факту, що ОСОБА_8 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1. Та відповідно дозволу на проведення в ній реєстрації ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не давала, крім того не укладала будь-яких правочинів, що давали б право позивачам проживати чи реєструватись у її приватній власності.

Позивачем було подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції й відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Позивач в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду скасуванню, з наступних підстав.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково

Відповідно до ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги керувався ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 червня 2017 року в зазначеній справі та виходив з того, що спір виник із публічно-правових відносин та відповідно до статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України належить до юрисдикції адміністративних судів і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій 08 липня 2014 року ОСОБА_3 і його неповнолітній син - ОСОБА_4 на підставі заяви про реєстрацію місця проживання та доданих до неї документів (договір дарування квартири НОМЕР_1 від 26.09.2007) були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1.

У грудні 2015 року позивачу стало відомо про зняття його і сина з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, у зв'язку з чим 18.12.2015 він звернувся до Солом'янського РВ ГУ ДМС в м. Києві із заявою, в якій просив повідомити про підстави зняття з реєстрації, копія якої містить у справі.

Листом Солом'янського РВ ГУ ДМС в м. Києві від 23.12.2015 №10/к-851, копія якого наявна у справі, позивачу повідомлено про те, що він із сином були зняті з реєстрації місця проживання 03.12.2015 згідно із заявою нового власника квартири ОСОБА_6 та п. 3.1 наказу МВС України №1077 від 22.11.2012.

Про зняття позивача з сином з реєстрації місця проживання на підставі п. 3.1 (відчуження житла) наказу МВС України від 22.11.2012 №1077 зазначено на зворотному боці картки прописки (форма №17), копія якої міститься у справі (а.с. 37).

Також у листі від 03.12.2015 №10/К-810 Б-787, копія якого міститься у справі (а.с. 37, 38), відповідач повідомив ОСОБА_6 про те, що з приводу розгляду його заяви було проведено перевірку, в ході якої ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на підставі ч. 6 п. 3.1 наказу МВС України від 22.11.2012 №1077 були зняті 03.12.2015 з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою на підставі відчуження житла.

Вважаючи що діями відповідача як суб'єкта владних повноважень були порушені його права та права його неповнолітнього сина встановлені Сімейним кодексом України та Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» позивач звернувся з даним позовом до суду.

Необхідно зауважити, що спірні правовідносини стосуються права користування та розпорядження майном, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1, що належить апелянту ОСОБА_2 В своїй позовній заяві позивач оскаржує дії спрямовані на скасування реєстрації місця проживання та права користування зазначеною квартирою оскільки вважає їх незаконними у зв'язку з тим, що він є власником квартири.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що в даному випадку існує спір про право, що не заперечувалось сторонами, та про що було наголошено представником апелянта і позивачем в судовому засідання суду апеляційної інстанції.

Частинами першою та другою статті 55 Конституції України передбачено, що рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду.

У п. 3 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України міститься визначення адміністративний суд, згідно з яким це суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

Отже, належним та компетентним судом у розумінні процесуального закону є суд, який розглядає та вирішує справу за позовною заявою, поданою із дотриманням правил територіальної, інстанційної та предметної підсудності.

Суд першої інстанції розглядаючи справу виходив з того, що спір виник із публічно-правових відносин та відповідно до статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України належить до юрисдикції адміністративних судів і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Аналогічна норма закріплена й у частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України; у редакції до набрання чинності Законом № 2147-VIII) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини другої цієї статті).

Аналогічна норма закріплена й у пункті 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону № 2147-VIII.

Суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства, у редакції до набрання чинності Законом № 2147-VIII).

Справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства, у редакції до набрання чинності Законом №2147-VIII).

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Разом з тим участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб'єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_9 вбачається, що спірні правовідносини стосуються права користування та розпорядження майном, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1, що належить апелянту ОСОБА_2 Позивач оскаржує дії спрямовані на скасування реєстрації місця проживання та права користування зазначеною квартирою оскільки вважає їх незаконними у зв'язку з тим, що він є власником квартири.

Тобто в даному випадку існує спір про право, що не заперечувалось сторонами, та про що було наголошено представником апелянта і позивачем в судовому засідання суду апеляційної інстанції.

Водночас в матеріалах справи наявний договір іпотеки квартири від 28.01.2011 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1. А також містить договір купівлі продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1. укладений 04.12.2015 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Отже, предметом спірних правовідносин є майнові права на квартиру АДРЕСА_1 вимоги ж до Солом'янського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації є похідними від них.

Таким чином, спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що спірні правовідносини пов'язані з невиконанням умов цивільно-правової угоди, цей спір не є публічно-правовим, та має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Аналогічний правовий висновок щодо визначення юрисдикції адміністративних судів міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №337/2535/17 від 16 травня 2018 року, де зазначено, що правовідносини пов'язані з невиконанням умов цивільно-правової угоди, цей спір має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно нормами п. 5 ч. 2 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з &lb;…&?.; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &?ю;…&g ;". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених ст. 19 КАС України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи викладені положення Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду скасуванню з закриттям провадження по справі.

Керуючись ст.ст. 238, 242, 246, 308, 311, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2017 року - скасувати, Провадження по справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Солом'янського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_6 про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: В.В. Файдюк

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 06 червня 2018 року.