Справа № 816/871/18
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2018-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції Клочко К.І.

04 червня 2018 р. м. ХарківСправа № 816/871/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Любчич Л.В.

суддів: Сіренко О.І. , Калитки О. М.

за участю секретаря судового засідання Моісеєвої К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.04.2018, суддя Клочко К.І., повний текст рішення виготовлено 13.04.2018, вул. Пушкарівська 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 816/871/18

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України третя особа: Полтавський обласний військовий комісаріат

про визнання протиправним та скасування протоколу засідання комісії, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1П.) звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач, МО України), третя особа: Полтавський обласний військовий комісаріат (Полтавський ОВК) в якому, просив:

- визнати пункту 22 протоколу №91 засідання комісії МО України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 01 вересня 2017 року щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 "Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві", протиправним та його скасування;

- зобов'язати МО України призначити та вжити заходів по виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, як інваліду 2 групи з 17 березня 2016 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії), захворювання, що пов'язані із виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, з врахуванням того, що відповідно до пункту "б" статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" він має право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.04.2018 частково задоволено вищезазначений адміністративний позов.

Визнано протиправним та скасовано рішення комісії МО України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, оформлене протоколом від 01 вересня 2017 року №91 в частині пункту 22 щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1

Зобов'язано МО України повторно розглянути питання про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, як інваліду 2 групи з 17 березня 2016 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії), захворювання, що пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до пункту б) частини 1 статті 162 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з даним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, просив скасувати частково судове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.04.2018 в частині зобов'язання МО України повторно розглянути питання про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, як інваліду 2 групи з 17 березня 2016 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії), захворювання, що пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до пункту б) частини 1 статті 162 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким зобов'язати МО України призначити та вжити заходів по виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, як інваліду 2 групи з 17 березня 2016 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії), захворювання, що пов'язані із виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, з врахуванням того, що відповідно до пункту "б" статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" він має право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що ураховуючи, що під час розгляду звернення позивача комісія МО України зясувала всі обставини, що мають значення для вирішення питання стосовно призначення/відмови в призначенні одноразової грошової допомоги, та вже відмовила в її призначенні, висновок суду першої інстанції про те, що суд не може перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законом віднесено до органу державної влади (дискреційні повноваження) є хибним. Позивач вважає, що у відповідача відсутнє дискреціне (самостіне) право на вирішення цього питання на власний розсуд, а тому, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі -КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині, суд першої інстанції виходив з того, що зобовязання МО України призначити та вжити заходів по виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, як інваліду 2 групи з 17 березня 2016 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії), захворювання, що пов'язані із виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, з врахуванням того, що відповідно до пункту "б" статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" він має право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності є втручанням в дискреційні повноваження відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив військову службу в складі діючої армії в період з червня 1983 року до серпень 1985 року, виконуючи інтернаціональний обов'язок в Демократичній Республіці Афганістан, де велись бойові дії, що підтверджується даними його військового квитка ГЛ№118179, копія якого долучена до матеріалів справи.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 04.02.2016 №421 щодо колишнього військовослужбовця ОСОБА_1, поранення (контузія) та захворювання, ТАК, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Згідно з довідкою Полтавської обласної МСЕК серія АВ №0188530 від 04.04.2016 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 17.03.2016 у зв'язку з наявним пораненням (контузією) та захворюваннями, що пов'язані з виконанням обов'язків військової служби під час перебування в країнах, де велись бойові дії.

Зазначене також підтверджується висновком спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи №220/Ж від 03.02.2016.

21 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Кременчуцького обєднаного міського військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у звязку із встановленням вперше 2 групи інвалідності, внаслідок поранення, пов'язаного із виконанням обов'язків військової служби.

19 вересня 2017 року Полтавський ОВК на ім'я ОСОБА_1 оформив лист №10/1828, у якому повідомив, що відповідно до рішення комісії МО України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (протокол від 01.09.2017 №91, пункт 22) ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв'язку з не поданням останнім документу, що свідчить про причини та обставини поранення, який передбачено пунктом 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими у вказаній статті критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Згідно з Рекомендацією Комітету міністрів Ради Європи № R(80)2 державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року у справі № 21-87а13.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів зазначає, що ключовим завданням суду є здійснення правосуддя, тобто контроль за легітимністю прийняття рішення суб'єктом владних повноважень.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині зобовязання МО України призначити та вжити заходів по виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, як інваліду 2 групи з 17 березня 2016 року, оскільки дані повноваження є дискреційними.

Посилання апеляційної скарги на відсутність у відповідача дискреціного (самостіне) права на вирішення цього питання на власний розсуд, оскільки під час розгляду звернення позивача комісія МО України зясувала всі обставини, що мають значення для вирішення питання стосовно призначення/відмови в призначенні одноразової грошової допомоги, та вже відмовила в її призначенні, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки будь-яких доказів на підтвердження оскарження іншої відмови в судовому порядку позивачем не надано та в процесі судового розгляду не встановлено.

Відповідно до ч. 1-3 ста. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З огляду на вищезазначені норми права, оскільки судом визнано протиправним та скасовано рішення комісії МО України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, оформлене протоколом від 01 вересня 2017 року №91 в частині пункту 22 щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 з зазначених підстав, субєкт владних повноважень зобовязаний при прийнятті нового рішення враховувати позицію суду, викладену в мотивувальній частині рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зобов'язання МО України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, є дискреційними повноваженнями та належать до виключної компетенції МО України, як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в системі виконавчої влади України.

З огляду на вищезазначене, рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм процесуального права, у відповідності до вимог норм матеріального права, тому суд апеляційної інстанції вважає, що підстав для його скасування немає.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2018 по справі № 816/871/18 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: Полтавський обласний військовий комісаріат про визнання протиправним та скасування протоколу засідання комісії, зобов'язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст постанови складено 11.06.2018