Справа № 826/16464/13-а
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 травня 2018 року 10:34 № 826/16464/13-а

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Васильченко І.П., суддів: Вєкуа Н.Г., Федорчука А.Б., при секретарі судового засідання Ксендзові А.С. розглянув у відритому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Конституційного Суду України

треті особи: Кабінет Міністрів України, Державне казначейство України

про стягнення недоотриманих коштів,

за участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_1;

від відповідача: Гребінник Ю.Л., Мормуль Л.С.,

від третьої особи 1: Шокун О.В.,

від третьої особи 2: не з'явився.

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 16 травня 2018 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Конституційного Суду України, Кабінету Міністрів України, Державного казначейства України про стягнення недоотриманих коштів. З урахуванням уточнень позовних вимог, просив стягнути з Конституційного Суду України на користь позивача заробітну плату в розмірі 120581,55 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1153,68 грн., допомогу до відпустки у розмірі посадового окладу в сумі 2680 грн., матеріальну допомогу в розмірі 44972,25 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10005,30 грн., щомісячне довічне грошове утримання без стягнення податку з доходів фізичних осіб в розмірі 173736,06 грн., вихідну допомогу в розмірі 881898,60 грн., судові витрати в розмірі 10213,84 грн.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2009 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.07.2010 року апеляційну скаргу Конституційного Суду України задоволено. Постанову Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2009 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.10.2013 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15.07.2010 року та постанову Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2009 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.10.2013р. справу прийнято до свого провадження суддею Качуром І.А. та призначено до судового розгляду по суті.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.09.2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.03.2016 р. постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.09.2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2014 року скасовано. Справу за позовом ОСОБА_1 до Конституційного Суду України, Кабінету Міністрів України, Державного казначейства України про стягнення недоотриманих коштів направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судом касаційної інстанції зазначено, що судами при розгляді справи не було надано оцінку висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, не досліджено та не надано оцінку зазначеним у ньому обставинам. Не вирішено питання щодо залучення до розгляду справи спеціаліста, який відповідає за проведення відповідних розрахунків Конституційного Суду України з метою встановлення механізму щомісячного проведення нарахування та виплати заробітної плати, допомоги до відпустки, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, щомісячного довічного грошового утримання, вихідної допомоги та відповідності їх розміру чинному законодавству.

Також поза увагою судів попередніх інстанцій залишено те, що позивачем не було заявлено жодних вимог до Кабінету Міністрів України, Державного казначейства України, а тому судам під час нового розгляду справи необхідно уточнити у чому конкретно полягає порушення прав, свобод та інтересів позивача вказаними суб'єктами владних повноважень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 23.10.2017 р. справу прийнято до провадження суддею Васильченко І.П.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що внаслідок застосування посадового окладу в розмірі 1195 грн., який визначений з недотриманням вимог ст.44 Закону України "Про статус суддів", під час його роботи на посаді секретаря колегії суддів КСУ за період з 01.01.2005 р. по 03.11.2005 р. невірно розраховано заробітну плату, відпускні, а при виході у відставку - компенсацію за невикористану відпустку, довічне грошове утримання, вихідну допомогу.

Розмір заробітної плати позивача з 01.06.2005 року мав визначатися з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р. № 865 «Про оплату праці суддів». Надання зворотної сили вказаній постанові не суперечить закріпленому у ст. 58 Конституції України принципу дії нормативних актів у часі, яка допускає можливість надання зворотної сили нормативним актам, що покращують становище особи.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували та просили суд відмовити в їх задоволенні, оскільки законодавчо визначних підстав для стягнення заробітної плати в розмірі 120581,55 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1153,68 грн., допомоги до відпустки у розмірі посадового окладу в сумі 2680 грн., матеріальної допомоги в розмірі 44972,25 грн., компенсації за невикористану відпустку в розмірі 10005,30 грн., щомісячного довічного грошового утримання без стягнення податку з доходів фізичних осіб в розмірі 173736,06 грн., вихідної допомоги в розмірі 881898,60 грн. немає.

Представник третьої особи 1 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні. Письмових пояснень по суті заявлених позовних вимог не надав.

Представник третьої особи 2 в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив. Пояснень по суті заявлених позовних вимог не надав.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 з 18 жовтня 1996р. працював суддею, секретарем Колегії суддів Конституційного Суду України. Рішенням З'їзду суддів України від 03 листопада 2005 року звільнений з посади у відставку у зв'язку з закінченням строку повноважень.

На підставі розпорядження в.о. Голови Конституційного Суду України від 08 листопада 2005 року з позивачем проведені розрахунки при звільненні з роботи.

Проте позивач вважаючи, що заробітна плата, надбавка довічного грошового утримання, матеріальна допомога, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога виплачені у розмірі, меншому ніж визначений законом, чим йому завдано матеріальної шкоди.

Згідно з наведеним в позовній заяві розрахунком, з 01.06.2005 р., ОСОБА_1 повинен був отримувати заробітну плату в сумі 43115 грн., до якої входять: - оклад (332x12,5), збільшений на 60 відсотків - 6640 грн.; - доплату за вищий кваліфікаційний клас судді (400 грн.); - надбавку за вислугу років (40 відсотків від суми посадового окладу та доплати за кваліфікаційний клас) - 2828 грн.; - надбавку за інтенсивність (90 відсотків від суми посадового окладу, доплати кваліфікаційний клас, надбавки за вислугу років) - 8881,20 грн.; - надбавку за напруженість та складність роботи (90 відсотків від суми посадового окладу та доплати за кваліфікаційний клас) - 6635 грн.; - надбавка за високі досягнення в праці та виконання особливо важливої роботи (75 відсотків від суми посадового окладу та доплати за кваліфікаційний клас) - 5280 грн.; - надбавка за вчений ступінь (15 відсотків посадового окладу) - 1056 грн.; - надбавка за почесне звання "Заслужений юрист України" (30 відсотків від посадового окладу та доплати за кваліфікаційний клас) -2112 грн.; - надбавка за таємність (15 відсотків посадового окладу) - 1056 грн.; - щомісячна премія (25 відсотків з суми вищенаведених виплат) -8623,50 грн.

При цьому, позивач зазначав, що виходячи з цього розміру заробітної плати, йому не доплачено: - заробітної плати за червень 31074,61 грн., за 16 робочих днів липня -25480,49 грн., за 7 робочих днів серпня 10633,88 грн., за вересень 33458,72 грн., за жовтень - 33458,72 грн., за 3 робочих дні листопада - 4562,54 грн.; за 24 дні відпустки 40241,12 грн. (з них 6 днів у липні 10360,40 грн., 18 днів у серпні 29880,72 грн.); - компенсації за невикористану відпустку -33259,80 грн.; - надбавки у вигляді довічного утримання за червень - жовтень 151643,75 грн., за листопад 38804,13 грн.; за грудень 38804,13 грн.; - вихідної допомоги -1104720,87 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду із позовом за їх захистом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про Конституційний Суд України» судді Конституційного Суду України одержують заробітну плату та користуються іншими видами матеріального забезпечення, встановленими законами України щодо статусу суддів.

Матеріальне та соціальне забезпечення суддів регулюється Законом України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року N 2862-XII (надалі - Закон N 2862-XII), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин; постановами Кабінету Міністрів України «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, прокуратури, судів та інших органів» від 13.12.1999 р. № 2288 (надалі - Постанова № 2288), «Про забезпечення діяльності Конституційного Суду України» від 08.12.1996 р. N 1350 (надалі - Постанова N 1350); указами Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10.07.1995 р. № 584/95 (надалі - Указ № 584/95), «Про забезпечення діяльності Конституційного Суду України» від 11.12.2002 р. № 1150/2002 (надалі - Указ № 1150/2002), в редакціях чинних на час виникнення спірних правовідносин.

Законом України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР (надалі - Закон N 108/95-ВР), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного та договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функції заробітної плати.

Відповідно до ст. 8 Закону вказаного Закону держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ і організацій, що фінансуються, дотуються з бюджету. Умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 16 жовтня 1996 року N 422/96-ВР (надалі - Закон N 422/96-ВР), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин встановлено, що судді Конституційного Суду України отримують заробітну плату та користуються іншими видами матеріального забезпечення, встановленими законами України про статус суддів.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 44 Закону N 2862-XII заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

Суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 відсотків, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи (ч. 4 ст. 44 цього ж Закону).

Так, розмір заробітної плати ОСОБА_1 на час звільнення з посади судді Конституційного Суду України (секретаря Колегії суддів Конституційного Суду України) становив 9 639,31 грн. та складався з посадового окладу, надбавки за кваліфікаційний клас, надбавки за вислугу років, надбавки за інтенсивність праці, надбавки за високі досягнення в праці та виконання особливо важливої роботи, надбавки за напруженість і складність роботи, надбавки за таємність, надбавки за вчену ступінь кандидат наук, надбавки за почесне звання "Заслужений юрист", щомісячної премії. Одночасно, позивачу, як судді, який мав право на відставку та продовжував працювати на посаді, виплачувалось довічне грошове утримання судді у розмірі 90% заробітної плати у розмірі 8675,38 грн.

В матеріалах справи наявні наступні довідки, видані Секретаріатом КСУ: №16/1-311-18/322 від 10.11.2006 р. про нараховану та виплачену ОСОБА_1 заробітну плату за період з червня 2005 р. по 03 листопада 2005 р.; №16/1-311-18/321 від 10.11.2006 р. про нараховану та виплачену ОСОБА_1 заробітну плату та довічне утримання за період з червня 2004 р. по травень 2005 р; №16/1-311-18/323 від 10.11.2006 р. про нараховану та виплачену ОСОБА_1 заробітну плату за жовтень 2005 р.; №16/1-018/310 від 17.10.2006 р. про здійснений розрахунок з ОСОБА_1 при виході у відставку.

Крім того, в матеріалах справи наявна "Інформація про щомісячну заробітну плату судді Конституційного Суду України у відставці ОСОБА_1 за період його роботи на посаді Секретаря колегії суддів КСУ з 01.01.2005 по 31.10.2005 р.".

Так, ОСОБА_1 за період з 01.01.2005 р. по 03.11.2005 р. одержував наступні види виплат: посадовий оклад - 1195,00грн. (за методом розрахунку - 400*60%*32%*28%*10,5%) на підставі постанови N 2288 ; Указу №1150/2002; надбавку за кваліфікаційний клас (вищий) - 400,00грн. на підставі Указу №1048/99, Постанови № 1350; надбавку за вислугу років - 638,00 грн. (40% від посадового окладу та доплати за кваліфікаційний клас) на підставі Закону N 2862-XII; надбавку за інтенсивність праці - 2009,70грн. (90% від посадового окладу, доплати за кваліфікаційний клас та надбавки за вислугу років) на підставі Постанови №1350; надбавку за високі досягнення в праці та виконання особливо важливої роботи - 1196,25 грн. (75% від посадового окладу та доплати за кваліфікаційний клас) на підставі Указу №584/95; надбавка за напруженість і складність роботи - 1435,50грн. (90% від посадового окладу та доплати за кваліфікаційний клас) на підставі Постанови № 1350 (зі змінами постанова КМУ від 14.04.2004р. № 496); надбавка за таємність - 179,25 грн. (15% від посадового окладу) на підставі Постанови від 15.06.1994р. №414; надбавку за вчену ступінь (кандидат наук) - 179,25грн. (15% від посадового окладу) на підставі Постанови № 2288; надбавку за почесне звання ("Заслужений юрист") - 478,50грн. (30% від суми посадового окладу посадового окладу та надбавки за кваліфікаційний клас) на підставі Указу Президента України від 11.12.2002 р. №1150/2002; щомісячна премія - 1927,86грн. (25% від суми посадового окладу та всіх надбавок) на підставі Постанови N 2288.

Разом заробітна плата за місяць позивача становила 9639,31 грн., грошове утримання працюючого судді 90 % - 8675,38грн. (90% заробітної плати) на підставі Указу Президента України від 11.12.2002р. №1150/2002.

Позивач у позові зазначив, що після прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 30 червня 2005 року № 513 «Про оплату праці Голови та заступників Голови Конституційного Суду України» Конституційний Суд України мав самостійно, враховуючи положення статті 44 Закону України "Про статус суддів", здійснити перерахунок посадових окладів суддів Конституційного Суду України.

Також позивач вказував на обов'язок Конституційного Суду України здійснити перерахунок розміру щомісячної надбавки за вислугу років, розрахувавши його у відсотковому співвідношенні від загальної суми щомісячного заробітку, з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, а не від розміру посадового окладу.

Однак відповідач вказані перерахунки не провів.

Позивач, вважаючи, що заробітна плата, довічне грошове утримання, матеріальна допомога, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога та допомога до відпустки виплачені у розмірі, меншому ніж визначено законом, просив стягнути вказані кошти на його користь з Конституційного Суду України.

На думку позивача, до щомісячного заробітку судді, який має бути врахований при обчислення надбавки за вислугу років, повинні бути включені посадовий оклад, доплата за кваліфікаційний клас, а також усі інші доплати, які обчислюються з посадового окладу: надбавка за науковий ступінь, надбавка за почесне звання "Заслужений юрист України", надбавка за таємність тощо; доплати, які обчислюються з урахуванням посадового окладу та надбавки за кваліфікаційний клас, на отримання яких позивач має право і які позивачу були встановлені.

Надбавка за особливий характер роботи та інтенсивність праці, в розумінні частини 5 статті 51 Бюджетного кодексу України, не є обов'язковим платежем, та виплачується виключно в межах бюджетних асигнувань за умови наявності достатнього фінансування. В свою чергу, надбавка за вислугу років є обов'язковим платежем, встановленим Законом України "Про статус суддів".

Надбавки, розмір яких встановлюється, з урахуванням набавки за вислугу років, до щомісячного заробітку судді, з якого обчислюється надбавка за вислугу років, не включаються, а їх розмір обчислюється після встановлення розміру надбавки за вислугу років: надбавка за особливий характер роботи та інтенсивність праці у розмірі 90 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас та вислугу років (постанова КМУ від 8 листопада 1996 року № 1350).

За підрахунками позивача, з 1 січня по 31 травня 2005 року він повинен був отримувати заробітну плату у розмірі: 1195 грн. посадовий оклад (Постанова Кабінету Міністрів України №2288) + 400 грн. доплата за кваліфікаційний клас (Постанова Кабінету Міністрів України №1350) + 1435, 50 грн. надбавки за напруженість і складність роботи ( 1195+4000) х 90% (Постанова Кабінету Міністрів України № 496) + 1196,25 грн. надбавки за високі досягнення у праці та виконання особливо важливої роботи (1195 + 440) х 75% (Указ Президента України №584/95) + 179,25 грн. надбавки за науковий ступінь (1195 х 15%) (Постанова Кабінету Міністрів України №2288) + 478,50 грн. надбавки за Почесне звання «Заслужений юрист України» (1195 +400) х 30% (Указ Президента України №1150/2002) + 179,25 грн. надбавки за таємність (1195 х 15%) (Постанова Кабінету Міністрів України №414) + 1265, 94 грн. щомісячної премії (1195 + 400 + 1435,50 + 1196,25 + 179,25 + 478,50 + 179,25) х 25% + 2531,88 грн. надбавки за вислугу років (1195 + 400 + 1435,50 + 1196,25 + 179,25 + 478,50 + 179,25 + 1265,94) х 40% (статгя"44 Закону України «Про статус суддів» + 3714,19 грн. надбавки за особливий характер роботи та інтенсивність праці ( 1195 + 400 + 2531,88) х 90% (Постанова Кабінету Міністрів України №1350) а всього 12575,76 грн. (1195 = 400 + 1435,50 + 1196,25 + 179,25 + 478,50+ 179,25 + 1265,94 + 2531,88 + 3714,19). За вказаний період я фактично отримав заробітну плату: у січні - 9733,31 грн.; у лютому - 9639,31 грн.; у березні - 9639,31 грн.; у квітні - 9639,31 грн.; у травні - 9651,09 грн., що підтверджується довідкою Конституційного Суду України. Таким чином мені недоплачено у січні 2005 року 12575,76 грн. - 9733,31 грн. = 2842, 45 грн., у лютому 2005 року 12575,76 грн. - 9639,31 грн. = 2936,45 грн., у березні 2005 року 12575,76 грн. - 9639,31 грн. = 2936,45 грн., у квітні 2005 року 12575,76 грн. - 9639,31 грн. = 2936,45 грн., у травні 2005 року 12575,76 грн. - 9651,09 грн. = 2924,67 грн. а всього 14576,47 грн. (2842, 45 грн. + 2936,45 грн. + 2936,45 грн. + 2936,45 грн. + 2924,67 грн.).

Так, обчислення щомісячної надбавки за вислугу років не від загальної суми щомісячного заробітку, а з посадового окладу, з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, було передбачено Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів».

Внесення відповідних змін до ст. 44 Закону України «Про статус суддів» було зумовлено вимогами суддів нараховувати щомісячну надбавку за вислугу років від загальної суми щомісячного заробітку як встановлено Законом.

Однак Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 відповідні положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів» були визнані неконституційними і вони втратили чинність.

Обґрунтовуючи таке Рішення Конституційний Суд України у пункті 7.3 мотивувальної частини зазначив, що запроваджений названим Законом порядок обчислення щомісячної надбавки за вислугу років суддів призведе до зменшення її суми, оскільки посадовий оклад є лише частиною щомісячного заробітку судді і наслідком такого зменшення є зменшення його заробітної плати і зниження існуючих гарантій незалежності суддів. Таким чином Конституційний Суд України визнав, що за Законом України «Про статус суддів» обчислення щомісячної надбавки за вислугу років мало здійснюватися від загальної суми щомісячного заробітку.

Неправильність виплати заробітної плати суддям Конституційним Судом України підтверджується і Ухвалою Вищого адміністративного суду України у справі № 2а-1485/11/2670 від 13 квітня 2017 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України вказана обставина визнається встановленою і не підлягає доказуванню.

Мінімальний розмір посадових окладів суддів встановлено ст. 44 Закону N 2862-XII, згідно якої вони не можуть бути меншими від 50 відсотків окладу Голови Верховного Суду України та меншими від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

Постановою від 3 вересня 2005 року №865 «Про оплату праці суддів» Кабінет Міністрів України привів оклади суддів у відповідність з вимогами ст. 44 Закону N 2862-XII, встановивши, зокрема, оклад судді Конституційного Суду України в розмірі 12 мінімальних заробітних плат, а секретаря Колегії суддів Конституційного Суду України - 12,5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Однак, вказана постанова набрала чинності з 1 січня 2006 року, а, отже, в частині «щодо терміну набрання нею чинності» суперечила статті 44 Закону України «Про статус суддів» і не підлягала застосуванню в цій частині.

Постановою Вищого адміністративного суду України у справі №17634/06 від 16 травня 2007 року пункт 5 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865 «Про оплату праці суддів», яким встановлювалася дата набрання нею чинності, визнано незаконним і в порядку повороту виконання цієї постанови, допущеного судом, визнано, що вона підлягає застосуванню одночасно з постановами Кабінету Міністрів України від 30 червня 2005 року №513 та №514.

Втім, суд погоджується із позивачем, що надання зворотної сили постанові Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці суддів» не суперечить закріпленому у статті 58 Конституції України принципу дії нормативних актів у часі, яка допускає можливість надання зворотної сили нормативним актам, що покращують становище особи.

Зокрема, Кабінет Міністрів України також надав зворотної дії своїм постановам від 30 червня 2005 року № № 513, 514, положення яких не визнані незаконними чи неконституційними.

Таким чином, розмір заробітної плати з 1 червня 2005 року повинен був визначатися, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці суддів».

Конституційний Суд України, виходячи з вимог статті 3 Конституції України, якою утвердження і забезпечення прав і свобод людини визнано головним обов'язком держави, включаючи право суддів Конституційного Суду України на отримання заробітної плати не нижче встановленої законом, статей 6, 8, 19, 43 Конституції України, норми якої мають найвищу юридичну силу та пряму дію, статті 29 Закону України «Про Конституційний Суд України» повинен був організувати з 1 червня 2005 року оплату праці суддів Конституційного Суду України, як того вимагає частина друга статті 44 Закону України «Про статус суддів».

За таких обставин, суд вважає, що існують всі підстави для застосування постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці суддів» при визначенні розміру заробітної плати з 01 червня 2005 року.

Законом України «Про Державний бюджету України на 2005 рік» на період виникнення спірних правовідносин були встановлені такі розміри мінімальної заробітної плати: з 1 квітня по 30 червня - 290 грн.; з 1 липня по 31 серпня - 310 грн. і з 1 вересня по 31 грудня - 332 грн.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці суддів» та інших нормативно - правових актів з питань оплати праці суддів у червні 2005 року оклад позивача складав 3625 грн., а тому він повинен був отримати заробітну плату в сумі: оклад 290x12,5= 3625 грн. + доплата за вищий кваліфікаційний клас судді-400 грн. + надбавка за напруженість та складність роботи - 90 відсотків (Постанова КМУ від 14.04.2004 №496-посадовий оклад + кваліфікаційний клас) - 3622 грн.(3625+400)х90% + надбавка за високі досягнення в праці та за виконання особливо важливої роботи - 75 відсотків (Указ Президента України від 10.07.95 №584-посадовий оклад + кваліфікаційний клас) - 3018,75 грн.(3625+400)х75% грн. + надбавка за науковий ступінь (канд.юрид.наук) - 15 відсотків посадового окладу (Постанова КМУ від 13.12.99 № 2288) - 543,75грн.(3625х15%) грн. +надбавка за почесне звання «Заслужений юрист України» - ЗО відсотків (Указ Президента України від 11.12.2002 №1150/202-посадовий оклад + кваліфікаційний клас)-1207,50 грн.(3625+400)х30% + надбавка за таємність - 15 відсотків посадового окладу (Постанова КМУ від 15.06.94 №414)-543,75 грн.(3625х15%) + щомісячна премія - 25 відсотків щомісячного заробітку (Постанова КМУ від 13.12.99 №2288) - 3240,31грн.(3625+400+3622,50+3018,75+ 1207,50 + 543,75) х 25% + надбавка за вислугу років - 40% від щомісячного заробітку-6480,62 грн.(3622,50+3018,75+543,75+1207,50+543,75+3240,31)х40% + надбавка за особливий характер роботи та інтенсивність - 90%(Постанова КМУ від 08.11.1996 року №1350/посадовий оклад + кваліфікаційний клас + вислуга років) - 9455,06 грн. (3625+400+6480,62) всього 32137,24 грн.. Натомість фактично позивач отримав 9 651,09 грн.

Таким чином позивачу не виплачено заробітну плату за червень в сумі 22486,15 грн. (32137,24 - 9625,09).

З 1 липня встановлена мінімальна зарплата встановлена у розмірі 310 грн., зарплата складала 34149,76 грн. з її складовими: посадовий оклад - 3875 грн.(310x12,5); доплата за кваліфікаційний клас - 400 грн.; надбавка за напруженість і складність роботи - 3847,50 грн.(3875+400)х90%; надбавка за виконання особливо важливої роботи - 3206,25 грн.(3875+400)х75%; надбавка за науковий ступінь - 581,25 грн.(3875x15%»); надбавка за почесне звання - 1282,50 грн.(3875+400)х30%; надбавка за таємність - 581,25 грн.(3875х15%); щомісячна премія 25% - 3443,44 грн. (3875+400+3847,50+3206,25 + 581,25 + 1282,50 + 581,25)х25%; надбавка за вислугу років - 6886,88грн. (3875 + 400 + 3847,50 + 3206,25+581,25+1282,50+581,25+3443,44)х40%; надбавка за особливий характер та інтенсивність праці - 10045,69 грн.(3875+400+6886,88)х90%.

У зв'язку з відпусткою у липні позивач відпрацював 16 днів, а в серпні - 7 днів, тому у липні він мав отримати заробітну плату в сумі 26018,86 грн.(34149,76 / зарплата за місяць/: 21 - робочий день у липні х 16), а в серпні - 10865,83 грн. ( 34149,76 : 22 х 7). Фактично за липень я отримав зарплату в сумі 7362,91 грн., а за серпень - 3084,72 грн.. Таким чином позивачу не виплачена заробітна плата за липень в сумі 18656.95 грн.(26018,86 - 7362,91) і за серпень в сумі 7781,11 грн.(10865,83 - 3084,72).

З 1 вересня мінімальна заробітна плата встановлена у розмірі 332 грн.

Отже, заробітна плата за вересень і жовтень становила 36363,51 грн., з яких: 4150 грн. - посадовий оклад (332х12,5), 400 грн. - доплата за кваліфікаційний клас, 4095 грн. - надбавка за напруженість та складність роботи(4150+400) х 90%, 3412,50 грн. - надбавка за виконання особливо важливої роботи(4150+400) х 75%, 622,50 грн. - надбавка за науковий ступінь(4150 х 15%), 1365 грн. - надбавка за почесне звання(4150+400) х 30%, 622,50 грн. - надбавка за таємність (4150 х 15%), 3666,88 грн. - щомісячна премія 25%(4150+400+3412,50+622,50+1365+622,50) х 25%, 7333,75 грн. - надбавка за вислугу років (4150+400+4095+3412,50+622,50+1365+622,50+3666,88) х 40%, 10695,38 грн. - надбавка за особливий характер та інтенсивність праці(4150+400+7333,75) х 90%.

У листопаді позивач відпрацював три дні, зарплата за які складала 4958,67 грн.(36363,51 : 22 - кількість робочих днів) х 3. Фактично він отримав заробітну плату за вересень - 9696,98 грн., за жовтень - 9696,98 грн., за листопад -1316,86 грн.

Таким чином, позивачу не виплачена заробітна плата за вересень у сумі 26706,53 грн. (36363,51 - 9696,98), за жовтень в сумі 26706,53 грн. (36363,51 - 9696,98), за листопад в сумі 3641,81 грн. (4958,67 - 1316,86), а всього за червень - листопад 2005 року не виплачена заробітна плата у сумі 106005,08 грн. (22486,15+18655,95+7404,23+26706,53+26706,53+3641,81).

Отже, за період з 1 січня по 3 листопада 2005 року позивачу не виплачена заробітна плата у сумі 120581,55 грн.(14576,47+106005,08).

У зв'язку з неправильною виплатою заробітної плати позивачу недораховані і не виплачені й інші, нормативно передбачені грошові суми. Це оплата відпустки. За 24 робочих дні відпустки з 25 липня по 20 серпня 2005 року не доплачено, виходячи з середньоденного розміру заробітної плати для нарахування відпускних в сумі 440,21 грн. (отримана зарплата у 2004 році: липень - 11102,59 + серпень - 8795,45 + вересень - 10764,76 + жовтень - 10764,76 + листопад - 10016,21 + грудень - 9814, 61 і мав отримати в 2005 році: + січень - 12575,76 + лютий - 12575,76 + березень - 12575,76 + квітень - 12575,76 + травень - 12575,76 + червень - 32137,24) : 355 - кількість днів для обрахування середньо денного розміру заробітної при нарахуванні відпустки (365 - кількість календарних днів - 10 святкових неробочих днів періоду) за 6 днів у липні - 288,42 грн.(440,21 х 6 - 2352, 84 грн. отриманих відпускних) та за 18 днів у серпні - 865,26 грн. (440,21 х 18 - 7058,52 отриманих відпускних) - всього відпускних - 1153,68 грн. (288,42 + 865,26).

Не виплачено додатковий оклад до відпустки (ч. 5 ст. 44 Закону України «Про статус суддів» у сумі 2680 грн.(3875/оклад у липні/ - 1195/отриманий оклад/).

Не виплачено компенсації за невикористану відпустку в сумі - 10005,30 грн., що підтверджується Висновком додаткової судово-бухгалтерської експертизи від 3 березня 2009 року (належало виплатити 19861, 20 грн., а виплачено 9855,90 грн.)

Не виплачено щорічної матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань у розмірі двомісячного заробітку (Постанова Кабінету Міністрів України від 8 листопада 1996 року №1350) 44972,25 грн.(32137,24/оклад у липні х 2-19302,23/отримана сума).

Внаслідок неправильного нарахування і виплати заробітної плати не виплачено щомісячне довічне грошове утримання за період з 1 січня по 1 листопада у сумі 125684,50 грн. З 1 січня по 1 червня позивач мав отримувати щомісячне довічне грошове утримання в сумі 11318,18 грн., а всього за цей період 56590,90 грн.(12575,76 х 90%) х 5, за червень - 28923,52 грн.(32137,24 х 90%), за липень і серпень - 61469,56 грн.(34149,76 х 90%) х 2, за вересень і жовтень - 65454,32.грн. Всього з 1 січня по 1 листопада 2005 року він повинен був отримати щомісячного довічного грошового утримання у сумі 212438,30 грн.(56590,90+28923,53+61469,56+65454,32). Фактично позивачу виплачено 86753,80 грн. Недоплата становить 125 684,50 грн.(212 438,30 - 86753,80). За листопад та грудень 2005року не виплачено щомісячне довічне грошове утримання у сумі 48051,56 грн.(36363,51 х 90% - 8675,38/отримана сума) х 2. Всього з 1 січня по 31 грудня 2005 року не виплачено щомісячне довічне грошове утримання на загальну суму 173736 грн. 06 коп.

Вихідної допомоги за 33 роки роботи суддею позивач мав отримати 1 199 995,83 грн.(36 363,51 х 33). Фактично йому виплачено 318 097,23 грн. Не виплачено вихідну допомогу в сумі 881898,60 грн. (1199995,83 -318097,23).

Отже, з розрахунків позивача, йому не виплачено 120581,55 грн. заробітної плати; 1153,68 грн. відпускних; 2680,00 грн. посадового окладу до відпустки; 44972,25 грн. матеріальної допомоги; 10005,30 грн. компенсації за невикористану відпустку; 173736,06 грн. щомісячного довічного грошового утримання та 881898,60 грн.

Судом було призначено судово-бухгалтерську експертизу в даній справі, якою на вирішення експерта поставлено наступні питання:

- Чи правильно нараховувалася заробітна плата позивачу з 01.01.2005 р. та розмір недоплаченої заробітної плати, якщо вона нараховувалася у меншому розмірі?

- Встановити розмір заробітної плати та інших грошових виплат, вказаних позивачем у позовній заяві з 01.06.2005 р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р. № 865 «Про оплату праці суддів» і суми їх недоплати?

- Встановити розмір заробітної плати та інших грошових виплат, вказаних позивачем у позовній заяві з 01.06.2005 р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р. № 865 та постанови Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 р. № 513, в редакції від 31.12.2005 р., з урахуванням визначених Вищим адміністративним судом України критеріїв, зокрема, премії у розмірі 10 % та без надбавок за напруженість та складність роботи, а також надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи і суми їх недоплати?

Проведення експертизи доручено експертам у складі ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

За результатами проведення судово-економічної експертизи було складено висновок від 29.05.2014 р. № 1565/1566/14-45, відповідно до якого:

По першому питанню зроблено висновок, що нарахування заробітної плати ОСОБА_1 з 01 січня 2005 року до 03 листопада 2005 року (дата виходу у відставку) здійснювалось на підставі норм законодавства України, що було чинним в зазначеному періоді.

По другому питанню зроблено висновок, що в зв'язку із відсутністю затвердженої методики здійснення перерахунку заробітної плати суддів внаслідок повороту дії в часі постанови КМ України № 865 від 03.09.2005 р., визначити розмір заробітної плати та інших грошових виплат, вказаних у позовній заяві ОСОБА_1 з 01.06.2005 р., і як наслідок, визначити чи існувала по вказаних виплатах недоплата, не видається за можливе.

По третьому питанню зазначено, що в зв'язку з відсутністю затвердженої методики здійснення перерахунку заробітної плати суддів, визначити розмір заробітної плати суддів та інших грошових виплат, вказаних у позовній заяві ОСОБА_1 з 01.06.2005 р. відповідно до постанови КМ України від 30.06.2005 р. № 513, в редакції від 31.12.2005 р., з урахуванням премії 10 % та без врахування надбавок за напруженість та складність роботи, а також надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, і як наслідок, визначити, чи існувала по вказаних виплатах недоплата, не видається за можливе.

Втім, на думку суду, вказана позиція експертів не відповідає законодавчо визначеним положенням, що полягає у наступному.

Так, експерти зазначають, що з 1 червня 2005 року розмір окладу не відповідав вимогам ст. 44 Закону України №2863, однак, такий висновок зроблено в порушення Рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, і судовим рішенням Верховного Суду України з аналогічного питання, доводам Вищого адміністративного суду України та наведеної ним в Ухвалі від 2 жовтня 2013 року методології обчислення щомісячного заробітку судді. Висновок експертів про законність виплати позивачу заробітної плати спростовується Ухвалою Вищого адміністративного суду України у справі № 2а-1485/11/2670 від 13 квітня 2017 року. Слід зауважити, що нормативно встановленої методики нарахування заробітної плати суддям за час дії Закону України «Про статус суддів» не існувало, оскільки всі складові заробітної плати та порядок їх обчислення чітко нормативно визначені і експерти наводять їх у таблиці (а.с. 7 т. 4). Про необґрунтованість висновків експертів свідчить також методологія дослідження, спрямована на виправдання дій Конституційного Суду України, концентрація їх уваги не на додержанні Конституції України, її принципів верховенства права і правової держави, Закону України "Про статус суддів", судової практики, а на дослідженні бюджетного законодавства.

Висновок експертів, що обчислення заробітної плати суддів відбувалося в межах бюджетного фінансування, суперечить практиці Верховного Суду України.

Зокрема у справі за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газофікації "Полтавагаз" в особі Глобинського управління по експлуатації газового господарства про стягнення заборгованості за спожитий природний газ (Справа № 6 - 41505 св. 13, http://www.reyestr.court. gov.ua/Review/36264704 у реєстрі судових рішень) Верховний Суд України зазначив, що відсутність бюджетного фінансування не може перешкоджати в реалізації суддею права на встановлені частиною дев'ятою статті 44 Закону 2862-ХІІ пільги, а надання суддям передбачених цим Законом пільг, компенсацій і гарантій, спрямованих на реалізацію принципу верховенства права, не може ставитись в залежність від бюджетного фінансування на той чи інший період. Встановлені статтею 44 цього Закону мінімальні розміри посадових окладів суддів є важливою гарантією їх незалежності, яка не може ставитися в залежність від бюджетного фінансування. Висновок експертів суперечить також рішенням Європейського суду з прав людини у справах «Кечко проти України» та «Сук проти України».

У матеріалах справи є також висновки експерта ОСОБА_9 в яких дається об'єктивна відповідь на питання, що потребують дослідження. Вищий адміністративний суд України правильність цих висновків не піддав сумніву, а визнав неправильними сформульовані судом першої інстанції питання експерту. За формального підходу питання експерту були сформульовані не зовсім коректно. Однак експерт правильно зрозумів поставлене йому завдання і дав відповіді на спірні питання щодо правильності обчислення заробітної плати позивача та інших виплат на основі нормативно встановлених складових заробітної плати. Таким чином поставлені експерту питання на вплинули на повноту і правильність висновків експерта ОСОБА_9, тому за таких обставин піддавання цих висновків сумніву тільки за формально неправильно сформульованих експерту питань суперечить принципу розумності.

Правильність встановлення розмірів посадового окладу позивача, який є базовою основою нарахування переважної більшості складових заробітної плати, експертом ОСОБА_9 підтверджується Постановою Вищого адміністративного суду України у справі № 2а-1485/11/2670 від 13 квітня 2017 року, а також і висновком експертів від 29 травня 2014 року.

Заперечення та зауваження Конституційного Суду України стосовно висновку цього експерта є помилковими, оскільки полягають у добровільному і неправильному тлумаченні норм права, а тому не можуть бути підставою для недовіри експерту та його висновкам.

На думку Конституційного Суду України експерт помилково включив до щомісячного заробітку судді надбавки: за напруженість і складність роботи, за високі досягнення у праці або виконання важливої роботи, вчену ступінь, почесне звання та премію, що не передбачено статтею 44 Закону України « Про статус суддів». Стосовно премії, то вона прямо зазначена у цій статті. Щодо інших надбавок то вони безпосередньо у Законі не перераховані.

Однак стаття 44 Закону України «Про статус суддів» відносить до складових щомісячної заробітної плати й інші надбавки. Це положення необхідно розуміти так, що наведений у ній перелік надбавок не є вичерпним, а є відкритим, що означає що до складової заробітної плати включаються всі передбачені нормативними актами надбавки і експерт правильно їх врахував. Твердження про безпідставне завищення експертом надбавки за особливий характер роботи та інтенсивність праці базується на неправильному обчисленні щомісячної надбавки за вислугу років з посадового окладу з урахуванням надбавки за кваліфікаційний клас а не щомісячної заробітної плати як це передбачено Законом. Помилковим є також твердження про заниження позивачу суми щомісячної премії, яка має обраховуватися до обчислення щомісячної надбавки за вислугу років. За таких мотивів безпідставними є й інші заперечення та зауваження стосовно висновків експерта.

Виходячи із наведеного, суд бере до уваги висновок від 29 травня 2014 року експерта ОСОБА_9

Викликані в судове засідання в якості свідків експерти ОСОБА_10 та ОСОБА_8 не з'явилися, оскільки звільнилися.

В судовому засіданні Мормуль Л.С.- головний спеціаліст фінансового відділу Конституційного Суду України зазначив, що підстав для перерахунку і виплати коштів у Конституційного Суду України немає, оскільки не передбачено бюджетом.

Натомість зазначив, що відповідна методика розрахунку заробітної плати зазначена в постановах Кабінету Міністрів України та Законі України «Про оплату праці», що також спростовує експертний висновок ОСОБА_10 та ОСОБА_8

Заперечення представника Конституційного Суду України не спростовують наведене позивачем обґрунтування щодо відповідальності Конституційного Суду України за виплату заробітної плати та інших видів матеріального забезпечення у меншому розмірі ніж передбачено законом.

Встановлені ст. 43 Конституції України та ст. 29 Закону України «Про Конституційний Суд України» право суддів Конституційного Суду України одержувати заробітну плату та інші види матеріального забезпечення, встановлених законами щодо статусу суддів, зобов'язує Конституційний Суд України забезпечити це право. Цього він не зробив.

Посилання на ст. 8 Закону України «Про оплату праці» відповідно до якої умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету визначається Кабінетом Міністрів України не звільняє Конституційний Суд України від відповідальності.

Стаття 22 названого Закону встановлює гарантії дотримання прав щодо оплати праці, забороняючи суб'єктам організації оплати праці в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Конституційний Суд України допустив бездіяльність, не приймаючи ніякого рішення з питань оплати праці суддів після 1 червня 2005 року, хоча зобов'язаний був це зробити і вжити відповідних заходів до усунення порушень Закону в оплаті праці суддів Конституційного Суду України.

Згідно ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих актів та інших нормативних актів; генеральної угоди на державному рівні; галузевих, регіональних угод; колективних договорів; трудових договорів.

Суб'єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; власники, об'єднання власників або їх представницькі органи; працівники. Частина перша названої статті перевагу в організації оплати праці надає законодавчим актам, тобто законам.

Скасовуючи постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.09.2014 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2014 року та, відправляючи їх на новий розгляд, суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що під час нового розгляду справи суду необхідно всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення, враховуючи висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 17 червня 2014 року № 21-91а14, від 13 січня 2015 року № 21-582а14, від 4 листопада 2015 у справі №2-а-9288/10/2270 року, від 15 грудня 2015 року у справі №822/2527/13-а та від 9 лютого 2016 року №21-2642а15.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, вирішуючи дану справу, суд вважає за необхідне відійти від вищевказаних висновків Верховного Суду України з огляду на наступне.

Так, не підлягає врахуванню судом постанова Верховного Суду України від 15 грудня 2015 року у справі № 822/2527/13-а. У даній справі відмовлено у позові судді про стягнення недоплаченої заробітної плати у зв'язку з підвищенням посадових окладів головам та заступникам голів Конституційного Суду України та Верховного Суду України на підставі Постанов Кабінету Міністрів України від 30 червня 2005 року №№ 513, 514. Відмовляючи у позові Верховний Суд України навів такі мотиви. Незважаючи на те, що розмір заробітної плати судді встановлений спеціальним законом, статтею 44 Закону України "Про статус суддів", а не статтею 8 Закону України "Про оплату праці", виплата заробітної плати підпорядкована цьому закону, зокрема статті 13, відповідно до якої оплата працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших актів України. Обсяг витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, затверджується одночасно з бюджетом. Оскільки в період з 1 червня 2005 року по 1 січня 2006 року жодних змін в обсязі фінансування у виплаті заробітної плати суддів, крім посадових осіб у зазначених постановах №№ 513, 514 законодавчі чи інші акти не передбачали, то правових підстав для виплати не було.

Суд правильно встановив, що розмір заробітної плати суддів встановлений спеціальним законом, яким був у той період Закон України "Про статус суддів" і фактично визнавав загальним Закон України «Про оплату праці". Останній Закон дійсно є загальним. Однак всупереч загальновизнаному теоретичному постулату про пріоритетність спеціального закону над загальним застосовує не спеціальний, а загальний закон. При цьому Суд навіть не згадує і не застосовує положення частини четвертої статті 43 Конституції України, норми якої мають найвищу юридичну силу та пряму дію, яким встановлено право кожного на заробітну плату не нижче від визначеної законом. Заробітна плата суддів регулювалася на той час не Законом України "Про оплату праці", а Законом України "Про статус суддів", статтею 44 якого встановлювалися складові їх заробітної плати, а частина друга цієї статті встановлювала мінімальний розмір посадового окладу, який не міг бути меншим 50 відсотків посадового окладу Голови Верховного Суду України та 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. Отже, суд зобов'язаний був застосувати закон, яким встановлюється мінімальний розмір посадового окладу судді.

Безпідставними також є доводи про обов'язковість одночасного затвердження витрат на оплату праці з бюджетом. Посадові оклади особам, зазначеним у постановах Кабінету Міністрів України № 513, 514 були підвищені у середині бюджетного року і без внесення змін до бюджету, однак суд на це не звернув уваги, порушуючи таким чином рівність права на заробітну плату суддів.

Наведені мотиви не узгоджуються з постановами Верховного Суду України від 17 червня 2014 року № 21-91а14 та від 13 січня2015 року № 21- 582а14, у яких суд визнав неправильним нарахування надбавки за вислугу років з посадового окладу, а не із заробітної плати, не пов'язуючи це з виділенням таких коштів у державному бюджеті. За змістом статті 13 Закону України "Про оплату праці" всі кошти на виплату винагороди за працю суддів повинні бути передбачені у Державному бюджеті України. За відсутності таких коштів, виходячи з мотивів, викладених у постанові Верховного Суду України від 15 грудня 2015 року у справі № 822/2527/13а вимоги суддів про стягнення заробітної плати не підлягають задоволенню. Такі мотиви не можна визнати розумними і такими, що відповідають принципу верховенства права.

Зазначена постанова не узгоджується також з постановою Верховного Суду України у справі за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газофікації "Полтавагаз" в особі Глобинського управління по експлуатації газового господарства про стягнення заборгованості за спожитий природний газ (Справа № 6 - 41505 св 13, http://www.reyestr. court.gov.ua/Review/36264704 у реєстрі судових рішень) Верховний Суд України зазначив, що відсутність бюджетного фінансування не може перешкоджати в реалізації суддею права на встановлені частиною дев'ятою статті 44 Закону 2862-ХІІ пільги, а надання суддям передбачених цим Законом пільг, компенсацій і гарантій, спрямованих на реалізацію принципу верховенства права, не може ставитись в залежність від бюджетного фінансування на той чи інший період. Розмір надбавки за вислугу років, розмір мінімальних посадових окладів суддів та їх пільг встановлені однією статтею 44 Закону України "Про статус суддів", тому порядок її застосування має бути єдиним, логічним і послідовним як і всього Закону. Цим критеріям не відповідає Постанова від 15 грудня 2015 року. Вказана Постанова прийнята також з порушенням статей 3, 6, 19 Конституції України відповідно до яких забезпечення прав людини є головним обов'язком держави в особі її органів публічної влади, до яких належить і Верховний Суд України, а органи державної влади повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконуючи ці конституційні вимоги, Верховний Суд України зобов'язаний був захистити порушене право позивача, чого він не зробив.

Також ним порушено положення статті 8 Конституції України щодо визнання і дії принципу верховенства права, важливими складовими якого є принципи правової визначеності та правової певності і довіри до держави. Принцип правової визначеності полягає в тому, що кожна особа, на яку поширюється дія нормативного акту, має бути впевнена у неухильному виконанні його положень. У контексті спірного питання у справі № 822/2527/13а це означає, що кожен суддя, а не тільки позивач, мають бути впевненими у тому, що отримуватимуть заробітну плату у встановлених Конституцією і законом розмірах. За змістом принципу правової певності і довіри до держави, кожна особа має бути впевнена у неухильному виконанні закону і, що у разі його невиконання, порушене право людини буде захищене незалежним і об'єктивним судом, яким не можна визнати суд у даній справі.

Враховуючи, що постанова Верховного Суду України від 15 грудня 2015 року у справі № 822/2527/13-а прийнята з порушенням статей 3, 6, 8, 19, 43 Конституції України, статті 44 Закону Країни «Про статус суддів», статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право на справедливий, незалежний і безсторонній суд, а безпідставна та незаконна відмова в стягненні заробітної плати та інших виплат у встановленому законом розмірі є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Вказана постанова суперечить також рішенням Європейського суду з прав людини у справах «Кечко проти України» та «Сук проти України».

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини Справа "Олександр Волков проти України" (Заява N 21722/11), Страсбург, 9 січня 2013 року, остаточне 27 травня 2013 року йдеться про незалежність і безсторонність органів, які розглядають заяву та достатність такого перегляду та якість закону.

Пунктом 135 визначено, що «Суд зазначає, що незгода заявника з обраною процедурою є питанням тлумачення національного права, що перш за все є компетенцією національних органів. Проте Суд повинен перевірити, чи відповідає спосіб, в який тлумачиться та застосовується національне законодавство, принципам Конвенції, як вони тлумачаться у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії (N 1)" [ВП], заява N 36813/97, пп. 190 та 191, ECHR 2006-V)».

Пунктом 175 визначено «Проте Суд визнає, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право у світлі своєї оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи (див. рішення від 27 травня 1996 року у справі "Гудвін проти Сполученого Королівства", п. 33, Reports 1996-II). Логічним наслідком принципу загального застосування законів є те, що законодавчі акти не завжди є чітко сформульованими. Необхідність уникати надмірної жорсткості у формулюваннях та відповідати обставинам, що змінюються, означає, що багато законів неминуче мають більшою або меншою мірою нечіткі формулювання. Тлумачення та застосування таких актів залежить від практики (див. рішення у справі "Гожелік та інші проти Польщі" [ВП], заява N 44158/98, п. 64, ECHR 2004-I)».

Виходячи із системного аналізу фактичних обставин справи та норм, чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність підстав для стягнення з Конституційного Суду України на користь ОСОБА_1 120581 (сто двадцять тисяч п'ятсот вісімдесят одна) грн. 55 коп. заробітної плати; 1153(одна тисяча сто п'ятдесят три) грн.68 коп. відпускних; 2680(дві тисячі шістсот вісімдесят) грн. посадового окладу до відпустки; 44972 (сорок чотири тисячі дев'ятсот сімдесят два) грн.25 коп. матеріальної допомоги; 10005 (десять тисяч п'ять) грн. 30 коп. компенсації за невикористану відпустку; 173736 (сто сімдесят три тисячі сімсот тридцять шість) грн. 06 коп. щомісячного довічного грошового утримання та 881898(вісімсот вісімдесят одна тисяча вісімсот дев'яносто вісім) грн. 60 коп. вихідної допомоги.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 90 цього Кодексу).

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Виходячи з вищенаведених приписів законодавства, поданих позивачем документів і матеріалів, з'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у зв'язку із задоволенням позову підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Конституційного Суду України на користь ОСОБА_1 120581 (сто двадцять тисяч п'ятсот вісімдесят одна) грн. 55 коп. заробітної плати; 1153(одна тисяча сто п'ятдесят три) грн.68 коп. відпускних; 2680 (дві тисячі шістсот вісімдесят) грн. посадового окладу до відпустки; 44972 (сорок чотири тисячі дев'ятсот сімдесят два) грн.25 коп. матеріальної допомоги; 10005 (десять тисяч п'ять) грн. 30 коп. компенсації за невикористану відпустку; 173736 (сто сімдесят три тисячі сімсот тридцять шість) грн. 06 коп. щомісячного довічного грошового утримання та 881898(вісімсот вісімдесят одна тисяча вісімсот дев'яносто вісім) грн. 60 коп. вихідної допомоги.

Присудити на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 18167 (вісімнадцять тисяч сто шістдесят сім) грн. 37 коп. за рахунок Конституційного Суду України.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.П. Васильченко

Судді: Н.Г. Вєкуа

А.Б. Федорчук

Повний текст судового рішення складено та підписано 06.06.2018 р.