Справа № 809/825/18
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2018-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2018 р. справа № 809/825/18

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Кафарського В.В.,

за участю секретаря судового засідання Федів А.В.,

представника позивача Остафійчук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області про скасування постанови ВП №56241262 від 23.04.2018 в частині стягнення виконавчого збору та зобов'язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

14.05.2018 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - позивач) звернулося в суд з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області (далі - відповідач) про скасування постанови ВП №56241262 від 23.04.2018 в частині стягнення виконавчого збору та зобов'язання винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.05.2018 позивач отримав постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 23.04.2018 ВП №56241262, якою відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №809/1861/17, виданого Івано-Франківським окружним адміністративним судом 19.04.2018. Даною постановою від 23.04.2018 державним виконавцем встановлено розмір виконавчого збору, який необхідно стягнути з головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області. Позивач вважає, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення з головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області виконавчого збору у розмірі 14 892,00 грн. є незаконною та необґрунтованою. При цьому вказує, що відповідно до ч. 9 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Зазначає також про відсутність бюджетного фінансового забезпечення для здійснення виплати пенсій та про врегулювання такої виплати після виділення коштів з державного бюджету з 2019 року постановою КМУ від 21.02.2018 за №103. Просить суд скасувати постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 23.04.2018 ВП №56241262 в частині стягнення виконавчого збору (п. 5 постанови) та, як наслідок, зобов'язати винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.05.2018 даний позов залишено без руху у зв'язку з невідповідністю вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.

У зв'язку із усуненням позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.06.2018 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, з особливостями скороченого розгляду проваджень у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби згідно ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується супровідним листом про відправлення повістки про виклик на офіційну елекронну пошту відповідача (а.с. 63-65), а також рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 67).

Відповідно до частин 1, 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, суд вважає за необхідне здійснити розгляд даної адміністративної справи за відсутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив наступне.

29.01.2018 рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) щодо непроведення перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, АДРЕСА_1, Богородчанський район, Івано-Франківська область, 77751) з 01.01.2016 на підставі довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії за №1902/108/05/8-17 від 15.06.2017, виданої Ліквідаційною комісією УМВС України в Івано-Франківській області; зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, АДРЕСА_1, Богородчанський район, Івано-Франківська область, 77751) з 01.01.2016 на підставі довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії за №1902/108/05/8-17 від 15.06.2017, виданої Ліквідаційною комісією УМВС України в Івано-Франківській області (а.с. 11-17).

На момент розгляду даної адміністративної справи вказане рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2018 набрало законної сили 26.03.2018.

19.04.2018 Івано-Франківським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист по даній адміністративній справі.

23.04.2018 постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Івано-Франківській області відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №809/1861/17, виданого Івано-Франківським окружним адміністративним судом 19.04.2018 (а.с. 9-10). Крім того, у п. 2 постанови зазначено, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів, а у п. 5 цієї постанови - стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 14 892,00 грн.

Як слідує з матеріалів справи, вищевказану постанову державного виконавця разом із супровідним листом від 26.04.2018 за №04/25/754 позивачем отримано 02.05.2018, що підтверджується відміткою про реєстрацію вхідної кореспонденції (а.с. 8).

07.05.2018 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області направлено старшому державному виконавцю відділу примусового виконання рішень ДВС Івано-Франківської області лист за вихідним №7499/06 (а.с. 18-19) про закінчення виконавчого провадження, у якому повідомлено відповідача про виконання рішення суду №809/1861/17, з урахуванням постанови Кабінету міністрів України від 21.02.2018 за №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби та деяких інших категорій осіб» та 05.04.2018 здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_2 з 01.01.2016. При цьому зазначив, що доплату за період з 01.01.2018 по 30.04.2018 у сумі 12 476,84 грн. виплачено 12.04.2018, а виплата підвищеної пенсії за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у сумі 74 861,04 грн. буде забезпечена з 01.01.2019 у порядку та розмірі, передбаченому п. 3 Постанови КМУ від 21.02.2018 за №103. До цього листа додано копію протоколу про проведений перерахунок, копію розрахунку на доплату, копію розрахунку виплати (а.с. 20-23).

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

За правилами ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, серед іншого, про наявність права на позов у матеріальному розумінні, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Ці положення також відображені у ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», із уточненням по колу осіб, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Аналогічне правило міститься і в ст. 14 КАС України. Так, відповідно до ст. 14 КАС України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із вимогами ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Таким чином, виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка 17.07.1997 ратифікована Україною, та відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Суд також зазначає, що за приписами ч.1 та 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 Європейський суд вказав, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 15.10.2009 по справі «Комнацький проти України» визначився, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією.

Таким чином відсутність коштів у боржника чи у держави на виконання взятих на себе зобов'язань не звільняє боржника від виконання рішення суду, та не є обставиною, яка ускладнює його виконання.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (справа «Кечко проти України» від 08.11.2005) реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Швидке виконання рішення суду є запорукою ефективності правосуддя. Адміністративні органи є складовою держави, яка керується верховенством права, а відтак інтереси цих органів збігаються в необхідності належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 Конвенції стороні на судовому етапі, втрачають сенс.

У разі невиконання рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

В абзаці 1 підпункту 3.2 пункту 3 рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009 зазначено, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина. Виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Суд звертає увагу на те, що згідно частини 4 статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України, примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом. Таким законом є, зокрема, Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пунктом 1 частини 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно частин 5, 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Отже, вимога про стягнення з боржника виконавчого збору є обов'язковою при винесенні державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, що дає підстави вважати, що відповідач діяв у межах законодавства при стягненні з позивача постановою від 23.04.2018 виконавчого збору у розмірі 14 892,00 грн.

Судом встановлено, що позивачем 05.04.2018 на підставі рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2018 здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_2 з 01.01.2016. Також 12.04.2018 позивачем здійснено доплату ОСОБА_2 за період з 01.01.2018 по 30.04.2018 у сумі 12 476,84 грн., що підтверджується копією розрахунку виплати (а.с. 23).

Листом від 07.05.2018 за №7499/06 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повідомлено старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС Івано-Франківської області про здійснення перерахунку та часткову виплату пенсії ОСОБА_2 Також даним листом позивач повідомив відповідача, що виплата підвищеної пенсії за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у сумі 74 861,04 грн. буде забезпечена з 01.01.2019 у порядку та розмірі, передбаченому п. 3 Постанови КМУ від 21.02.2018 за №103.

Однак, суд звертає увагу на те, що постанова КМУ №103 від 21.02.2018, на яку посилається позивач щодо врегулювання процедури перерахунку та виплати пенсій, не регулює порядок виконання судових рішень, та її норми в жодному випадку не є підставою для звільнення суб'єкта владних повноважень, яким в даному випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, від виконання обов'язків, що покладені на нього такими рішеннями.

Таким чином, суд дійшов висновку про хибність доводів позивача про повне фактичне виконання ним рішення суду та про відсутність підстав для скасування постанови ВП №56241262 від 23.04.2018 в частині стягнення виконавчого збору.

Системний аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» та вищезазначені рішення Європейського суду з прав людини, які суд застосовує до правовідносин, які виникли між сторонами по справі, виходячи з приписів ч. 2 ст. 6 КАС України, дає підстави зробити суду висновок про те, що вимога позивача щодо скасування постанови ВП №56241262 від 23.04.2018 в частині стягнення виконавчого збору, оскільки ними добровільно виконано рішення суду від 29.01.2018, є необґрунтованою, а тому не підлягає до задоволення.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача винести постанову про закінчення виконавчого провадження, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; 2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; 3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника; 4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена; 7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; 8) визнання боржника банкрутом; 9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону; 14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв'язку з цим перераховані до Державного бюджету України; 15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки; 16) погашення, списання згідно із Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», її дочірньою компанією «Газ України», Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням.

Тобто, законодавством у даному випадку передбачено право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд з урахуванням наданих йому законодавством повноважень.

Виходячи з попередніх висновків суду, позовна вимога щодо зобов'язання відповідача винести постанову про закінчення виконавчого провадження не підлягає до задоволення, оскільки винесення такої постанови передбачає фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, однак, як уже встановлено судом, позивачем не виконано в повному обсязі рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.01.2018.

Враховуючи наведене, в задоволенні позовної вимоги про зобов'язання відповідача винести постанову про закінчення виконавчого провадження слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З встановлених у справі обставин слідує, що відповідач діяв у межах своїх повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (індекс 76018, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, ) до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області (індекс 76019, вул. Галицька, 45, м. Івано-Франківськ, ) про скасування постанови ВП №56241262 від 23.04.2018 в частині стягнення виконавчого збору та зобов'язання до вчинення дій - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 287, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду у справах, визначених статтею 287 КАС України, подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.