Справа № 826/7897/17
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2018-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 травня 2018 року № 826/7897/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Смолія І.В., суддів Григоровича П.О., Шрамко Ю.Т., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства культури України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) до Міністерства культури України (далі - відповідач, Мінкульт), в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Міністерства культури України щодо не заборони будь-якої діяльності осіб, яка створює загрозу знищення та руйнування будівлі № 22, розташованої по вулиці Володимирська у місті Києві, зведеної в останній чверті 19 ст. за проектом архітектора Єрмакова, яка є пам'яткою архітектури, містобудування та історії місцевого значення за охоронним № 573/2-Кв (наказ Міністерства культури і туризму України від 03.02.2010 № 58/0/16-10), як Будинок прибутковий управління Києво-Софійського митрополичного дому, в якому у 1905 р., 1914р., 1940-1950 pp.,1944-1958 p.p., 1945-1962 p.p., 1945-1967 p.p., проживали відомі українські архітектори О.М. Вербицький, В.Г. Заболотний, О.О. Тацій, Л.А. Штейнберг, розташовується' у межах Центрального історичного ареалу міста Києва, в архітектурній та археологічній охоронних зонах та, відповідно, в охоронній (буферній) зоні пам'ятки всесвітньої спадщини «Київ: Собор Святої Софії та прилеглі монастирські будівлі, Києво-Печерська лавра (наказ Міністерства культури України від 05.07.2011 № 511/0/16-11) в межах пам'ятки археології національного значення «Культурний шар «Міста Ярослава» (Постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 №928, охоронний № 260028-11), в межах пам'ятки містобудування місцевого значення - «вулиця Володимирська та вулиця Терещенківська (наказ Міністерства культури України від 14.08.2013 №757, охоронний № 926-Кв); зобов'язати винних осіб провести усі необхідні заходи щодо відновлення пошкодженого внаслідок виконання ремонтно-будівельних робіт зазначеного об'єкту культурної спадщини;

- зобов'язати Міністерство культури України негайно прийняти рішення про заборону будь-якої діяльності винних осіб, а саме діяльність магазину «DOMINO Homme» та магазину чоловічого одягу Stefano Ricci, яка створює загрозу знищення та руйнування будівлі. № 22, розташованої по вулиці Володимирська у місті Києві, зведеної в останній чверті 19 ст. за проектом архітектора Єрмакова, яка є пам'яткою архітектури, містобудування та історії місцевого значення за охоронним № 573/2-Кв (наказ Міністерства культури і туризму України від 03.02.2010 № 58/0/16-10), як Будинок прибутковий управління Києво-Софійського митрополичного дому, в якому у 1905 р., 1914р., 1940-1950 рр.,1944-1958 p.p., 1945-1962 p.p., 1945-1967 p.p., проживали відомі українські архітектори О.М. Вербицький, В.Г. Заболотний, О.О. Тацій, Л.А. Штейнберг, розташовується у межах Центрального історичного ареалу міста Києва, в архітектурній та археологічній охоронних зонах та, відповідно, в охоронній (буферній) зоні пам'ятки всесвітньої спадщини «Київ: Собор Святої Софії та прилеглі монастирські будівлі, Києво-Печерська лавра (наказ Міністерства культури України від 05.07.2011 № 511/0/16-11) в межах пам'ятки археології національного значення «Культурний шар «Міста Ярослава» (Постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 №928, охоронний № 260028-11), в межах пам'ятки містобудування місцевого значення - «вулиця Володимирська та вулиця Терещенківська (наказ Міністерства культури України від 14.08.2013 №757, охоронний № 926-Кв) та зобов'язання винних осіб провести усі необхідні заходи щодо відновлення пошкодженого внаслідок виконання ремонтно-будівельних робіт зазначеного об'єкту культурної спадщини

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з початку 2016 року, після проведення ремонтних робіт в торгових приміщеннях на першому поверсі, в квартирі позивача з'явилися наступні дефекти: просідання підлоги в окремих кімнатах з максимальною величиною прогину відносно умовного нуля на 37 мм; похилі та волосяні тріщини в стінах і перегородках з шириною розкриття від 0,5 до 2,0 мм; тріщини в підлозі та вузлах примикання огородження ванної чаші з шириною розкриття до 3,5 мм. Впродовж останніх місяців помічене зростання означених дефектів. Крім того, у листопаді 2016 року експертом з технічного обстеження будівель і споруд Бєловим І.Д. та інженером-проектувальником Вабіщевичем М.О. були виконані обстеження технічного стану квартири АДРЕСА_1 (копія технічного звіту додається). За результатами обстеження виявлені: просідання підлоги в окремих кімнатах з максимальною величиною прогину відносно умовного нуля на 37 мм, що перевищує нормативно допустимий прогин 28,6 мм (1/266 для прольоту 7,6 м); похилі та волосяні тріщини в стінах і перегородках з шириною розкриття від 0,5 до 2,0 мм; тріщини в підлозі ванної кімнати та вузлах примикання огородження ванної чаші з шириною розкриття до 3,5 мм. За висновками експертів ймовірними причинами виникнення дефектів може бути прогин плити перекриття внаслідок силових Факторів, спричинених неконтрольованим втручанням в конструктивну схему будівлі під час виконання ремонтно-будівельних робіт в приміщеннях першого поверху.

Позивач також зазначив, що ремонтно-будівельні роботи в приміщеннях першого поверху зазначеної будівлі, виконані з порушенням відповідних норм та правил, без отримання погоджувальних дозволів, у зв'язку з чим спричинили шкоду пам'ятці архітектури.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав викладених у письмових запереченнях, в яких зазначив, що відповідно до норм законодавства України у сфері охорони культурної спадщини облік, дослідження, охорону та збереження пам'яток місцевого значення, щойно виявлених об'єктів культурної спадщини забезпечують органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а не Міністерство.

Крім того, відповідач зазначив, що згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про охорону культурної спадщини» за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини (тобто Міністерства), на підставі погодженої з ним науково-проектної документації здійснюються консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам'яток лише національного значення.

Суд, встановивши відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, керуючись ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України (редакція Кодексу чинної на момент виходу в письмове провадження), ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення присутніх представників осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 мешканця квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з загрозою знищення та руйнування цієї будівлі, оскілки вона зведена в останній чверті 19 ст. за проектом архітектора Єрмакова та є пам'яткою архітектури, містобудування та історії місцевого значення за охоронним № 573/2-Кв (наказ Міністерства культури і туризму України від 03.02.2010 № 58/0/16-10), як Будинок прибутковий управління Києво-Софійського митрополичного дому, в якому у 1905 р„ 1914 p.. 1940-1950 рр.,1944-1958 p.p.. 1945-1962 p.p.. 1945-1967 p.p.. проживали відомі українські архітектори О.М. Вербицький. В.Г. Заболотний, О.О. Тацій. Л.А. Штейнберг, розташовується у межах Центрального історичного ареалу міста Києва, в архітектурній та археологічній охоронних зонах та. відповідно, в охоронній (буферній) зоні пам'ятки всесвітньої спадщини «Київ; Собор Святої Софії та прилеглі монастирські будівлі. Києво-Печерська лавра (наказ Міністерства культури України від 05.07.2011 № 511/0/16-11) в межах пам'ятки археології національного значення «Культурний шар «Міста Ярослава» (Постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 №928, охоронний № 260028-11) в межах пам'ятки містобудування місцевого значення - «вулиця Володимирська та вулиця Терещенківська (наказ Міністерства культури України від 14.08.2013 №757, охоронний № 926-Кв).

Листом від 16.01.2017 до Міністерства звернувся позивач з вимогою «негайно прийняти рішення про заборону будь-якої діяльності осіб, яка створює загрозу знищення та руйнування будівлі по вул. Володимирській, 22 у м. Києві та зобов'язати винних осіб провести усі необхідні заходи щодо відновлення пошкодженого внаслідок виконання ремонтно-будівельних робіт об'єкту».

Міністерство листом від 29.03.2017 № 507/10/53-17 повідомило позивача, що земельна ділянка по вул. Володимирській, 22 розташовується в центральному історичному ареалі міста Києва, в архітектурній охоронній зоні, на території пам'ятки археології національного значення - «Культурний шар «Міста Ярослава ІХ-ХШ ст.» (постанова Кабінету міністрів України від 03.09.2009 №928, охоронний № 260028-Н), в межах охоронної (буферної) зони ансамблю споруд Софійського собору - складової об'єкту всесвітньої спадщини «Київ: Собор Святої Софії та прилеглі монастирські будівлі, Києво-Печерська Лавра» (наказ Міністерства культури і туризму України від 23.12.2005 № 1076), а будинок за вказаною адресою перебуває на обліку як пам'ятка архітектури, містобудування, історії місцевого значення - «Будинок прибутковий» (наказ Міністерства культури і туризму України від 03.02.2010 №58/0/16-10) та роз'яснили, що облік, дослідження, охорону та збереження пам'яток місцевого значення, щойно виявлених об'єктів культурної спадщини забезпечують органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а не Міністерство.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами 4 і 5 ст. 54, ст. 66 Конституції України культурна спадщина охороняється законом; держава забезпечує збереження історичних пам'яток та інших об'єктів, що становлять культурну цінність; кожен зобов'язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним битки.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь врегульовані Законом України «Про охорону культурної спадщини» (далі Закон №1805-ІІІ)

Як проголошено у преамбулі вказаного Закону, об'єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, охороняються державою. Охорона об'єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 1805-ІІІ державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначені повноваження органу охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, до компетенції яких належить, зокрема, здійснення контролю за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; забезпечення захисту об'єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження; призначення відповідних охоронних заходів щодо пам'яток місцевого населення та їхніх територій у разі виникнення загрози їх руйнування або пошкодження внаслідок дії природних факторів або проведення будь-яких робіт; видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам'яток місцевого значення, припинення робіт на пам'ятках, їхніх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них; надання відповідних дозволів на відновлення земляних робіт; погодження відчуження або передачі пам'яток місцевого значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління.

Окрім того, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підпорядковується Київському міському голові, підзвітний та підконтрольний Київській міській раді, а з питань виконання функцій державної виконавчої влади - Міністерству культури України (п. 2 Положення).

Одним із основних завдань Департаменту, серед інших, є забезпечення реалізації державної політики у сфері культури та охорони культурної спадщини міста Києва з метою збереження та використання об'єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і прийдешніх поколінь. (п. 4.1 Положення), забезпечення захисту об'єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування та пошкодження (4.12.) та контроль за виконанням Закону України "Про охорону культурної спадщини" та інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини (4.13.).

Для виконання цього завдання Департамент: 5.2. Забезпечує у межах своїх повноважень захист прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, 5.18. Сприяє ефективному використанню та збереженню майна, закріпленого на праві оперативного управління (або господарського відання) за підпорядкованими підприємствами, організаціями та закладами, 5.21. Ініціює вирішення питань, пов'язаних із реконструкцією, ремонтом і реставрацією закладів, організацій та підприємств культури, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, забезпечує ефективність використання ними капітальних вкладень, 5.30. Здійснює контроль за збереженням і переміщенням культурних цінностей, включених до Державного реєстру національного культурного надбання, Музейного фонду, 5.60. Визначає межі територій пам'яток місцевого значення та затверджує їх зони охорони. 5.61. Встановлює режим використання пам'яток місцевого значення, їхніх територій, зон охорони. 5.62. Забезпечує захист об'єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження, 5.66. Призначає відповідні охоронні заходи щодо пам'яток місцевого або національного значення та їх територій у разі виникнення загрози їх руйнування або пошкодження внаслідок дії природних факторів або проведення будь-яких робіт. 5.67. Надає дозволи на проведення робіт на пам'ятках місцевого значення (крім пам'яток археології), їхніх територіях та в зонах охорони, на щойно виявлених об'єктах культурної спадщини, реєструє дозволи на проведення археологічних розвідок, розкопок. 5.68. Видає розпорядження та приписи щодо охорони пам'яток місцевого значення, припинення робіт на пам'ятках, їхніх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених Законом України "Про охорону культурної спадщини" дозволів або з відхиленням від них, 5.72. Застосовує фінансові санкції за порушення Закону України "Про охорону культурної спадщини". 5.82. У разі виникнення загрози для об'єктів культурної спадщини внаслідок проведення будівельних, земляних, дорожніх та інших робіт забороняє такі роботи та видає дозволи на їх продовження після виконання потрібних досліджень та рятувальних заходів, спрямованих на збереження об'єктів культурної спадщини. 5.83. У випадку недбалого ставлення до пам'ятки робить її власникові попередження, вживає інших заходів відповідно до статті 21 Закону України "Про охорону культурної спадщини". 5.84. Залучає до роботи досвідчених фахівців у сфері охорони культурної спадщини, а також громадян (на правах громадських інспекторів) для спостереження за станом зберігання та використання пам'яток, їх територій і охоронних зон, охоронюваних археологічних територій, історичних ареалів м. Києва.

Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що, зокрема, реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини і діє на підставі статті 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини», а також Положення про Міністерство культури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 495 (далі - Положення).

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про охорону культурної спадщини» за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини (тобто Міністерства), на підставі погодженої з ним науково-проектної документації здійснюються консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам'яток лише національного значення.

Абзацом другим частини першої статті 26 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам'яток місцевого значення здійснюються за наявності письмового дозволу органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції, на підставі погодженої з ними науково-проектної документації.

Міністерство, яке діє на підставі Положення має ряд повноважень, зокрема: видає розпорядження і приписи щодо охорони пам'яток національного значення, припинення робіт на таких пам'ятках, їх територіях; визначає необхідність проведення охоронних заходів щодо збереження пам'яток національного значення та їх територій у разі виникнення загрози руйнування або пошкодження внаслідок дії природних факторів або виконання будь-яких робіт (підпункти 57, 58 пункту 4 Положення).

Тобто, виходячи з вище наведеного, повноваженнями щодо заборони будь-якої діяльності юридичних або фізичних осіб, яка створює загрозу пам'ятці місцевого значення Міністерство не наділене.

При цьому, у відповідності до ст. 9 Закону України «Про охорону культурної спадщини» особи, уповноважені органами охорони культурної спадщини, тобто Департамент, має право безумовного доступу до об'єктів культурної спадщини з метою їх обстеження, ознайомлення зі станом зберігання, характером та способом використання, ведення реставраційних робіт, одержання відповідних даних, наукового вивчення мають особи, уповноважені на це органами охорони культурної спадщини.

Як встановлено частинами 1 і 2 ст. 30 Закону № 1805-ІІІ, органи охорони культурної спадщини зобов'язані заборонити будь-яку діяльність юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу пам'ятці або порушує законодавство, державні стандарти, норми і правила у сфері охорони культурної спадщини. Приписи органів охорони культурної спадщини є обов'язковими для виконання всіма юридичними та фізичними особами.

Суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність Міністерства культури України щодо не заборони будь-якої діяльності осіб та зобов'язання відповідача негайно прийняти рішення про заборону будь-якої діяльності винних осіб не підлягає задоволенню через неналежно обраного ним відповідача, оскільки Мінкультури не має повноважень щодо заборони будь-якої діяльності юридичних або фізичних осіб, яка створює загрозу пам'ятці місцевого значення, а визнання протиправною бездіяльнісь жодним чином не відновить його права чи охоронювані законом інтереси у спірних правовідносинах.

Відповідно до науково-практичного коментар ст. 52 КАС України, за відсутності згоди позивача на заміну відповідача суд також має право розглянути адміністративну справу в межах вимог позивача і відмовити у задоволенні позову, якщо визначений позивачем відповідач не порушив його прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя І.В. Смолій

Судді П.О. Григорович

Ю.Т. Шрамко