Справа № 826/1199/17
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2018-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1199/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Літвінова А.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Троян Н.М.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 березня 2018 року (прийнята у відкритому судовому засіданні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - 20 березня 2018 року) у справі за адміністративним позовом Міністерства юстиції України до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 21.10.2016 № та від 21.10.2016 №, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року, Міністерство юстиції України звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, у якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 21.10.2016 № та від 21.10.2016 №.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві протиправно, на підставі хибних висновків акта перевірки від 04.10.2016 №237/26-15-14-04-01-10/00015622, прийняло податкові повідомлення-рішення від 21.10.2016 № та від 21.10.2016 №. Так, позивач зазначив, що на сторінці 7 Акту перевірки, встановлено, що за результатами опрацювання податкових періодів, починаючи з періоду виникнення від'ємного значення, відповідачем не встановлено наявності розбіжностей у податковій звітності за грудень 2014 року, лютий 2015 року, вказані обставини були відображені в запереченнях Міністерства юстиції України до Акту перевірки, проте відповідачем взяті до уваги не були.

Постаново Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року позов задоволено повністю частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 21.10.2016 №.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем та відповідачем подано апеляційні скарги.

В яких апелянти просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та позивач просить - скасувати в частині відмовлених позовних вимог та прийняти нову, якою позов задоволити повністю, а відповідач просить - скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача залишенню без задоволення, а постанова суду - скасуванню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, що Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування Міністерством юстиції України бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за лютий 2015 року.

Перевіркою встановлено наступні порушення Міністерством юстиції України:

- пункту 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні», зі змінами, пункту 198.2 статті 198, пункту 200.1, пункту 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, а саме - занижено суму податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню за підсумками поточного звітного (податкового) періоду з урахуванням залишку від'ємного значення попереднього звітного (податкового) періоду та сплачується до загального/спеціального фонду державного бюджету за грудень 2014 року на 26 144, 00 грн.;

- пункту 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні», зі змінами, пункту 198.2 статті 198, пункту 200.1, пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, а саме - завищено заявлену суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість за лютий 2015 року на 10 349 053, 00 грн..

За наслідками перевірки Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві складено акт від 04.10.2016 №237/26-15-14-04-01-10/00015622 (далі - Акт перевірки).

Не погоджуючись з висновками Акту перевірки, позивач подав до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві заперечення на Акт перевірки.

За результатами розгляду заперечення, поданого Міністерством юстиції України, відповідачем було прийнято рішення від 31.10.2016 №9639/9/26-15-14-04-01, яким висновки Акту перевірки залишено без змін та прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

від 21.10.2016 №, яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 32 642, 50 грн., у тому числі: 26 144, 00 грн. - основний платіж, 6 528, 50 грн. штрафні (фінансові) санкції;

від 21.10.2016 №, яким позивачеві зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за лютий 2015 року на суму 10 349 053, 00 грн., та застосовано штрафні санкції у розмірі 2 587 263, 25 грн..

Міністерство Юстиції України, не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями, звернулось до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо податкового повідомлення - рішення від 21.10.2016 року №, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно з п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України, передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Статтею 200 Податкового кодексу України встановлено порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України передбачено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з пунктом 200.2 статті 200 Податкового кодексу України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу; б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (пункт 200.1 статті 200 Податкового кодексу України).

Як вбачається з акта перевірки Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 04.10.2016 №237/26-15-14-04-01-10/00015622, висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на те, що Міністерством юстиції України було неправильно сформовано, а саме завищено, в декларації з податку на додану вартість за лютий 2015 року, суму бюджетного відшкодування внаслідок господарських взаємовідносин із державним підприємством «Інформаційний центр».

При цьому, що стосується першого епізоду порушення позивачем норм податкового законодавства, щодо заниження суми податку на додану вартість, яка сплачується до державного бюджету за грудень 2014 року, за яким винесено податкове повідомлення-рішення від 21.10.2016 №, то суд зазначає, що перевірка здійснювалась контролюючим органом за лютий 2015 року, проте висновки акту перевірки в частині зазначеного порушення зроблені за грудень 2014 року. Описова частина акту перевірки від 04.10.2016 взагалі не містить аналізу правопорушення податкового законодавства по першому епізоду, що зазначений у висновках даного акту та за яким винесено податкове повідомлення-рішення від 21.10.2016 №.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем так і не пояснено на підставі яких даних приймалось податкове повідомлення-рішення від 21.10.2016 №.

Та звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини.

Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

На підстав вище зазначеного, колегія чуддів приходить до висновку, що відповідачем не доведено обґрунтованості винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 21.10.2016 №, а тому позовні вимоги в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 21.10.2016 № підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції в повній мірі не досліджено обставини справи, а саме щодо відмови у визнанні протиправним та скасуванні податкового повідомлення - рішення від 21.10.2016 №, та зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні зазначеного вище рішення суд першої інстанції посилався на п.1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що питання складення первинних документів перш за все врегульовано Податковим кодексом України.

Матеріали справи свідчать, що між Міністерством юстиції України (далі - Замовник) та Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (далі - Виконавець) було укладено договір про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13, згідно якого в порядку і на умовах, встановлених цим Договором, Виконавець зобов'язується надавати Замовнику послуги, пов'язані з базами даних, (забезпечення функціонування реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України та центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сферах державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, далі - Послуги, код Державного класифікатора продукції та послуг - 72.40.1), а Замовник - приймати та оплачувати надані послуги.

Відповідно до розділу 5 «Надання послуг» договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13 термін надання послуг: 01.01.2013 - 30.06.2013.

Виконавець надає Замовнику послуги пов'язані з базами даних, (забезпечення функціонування реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції України та центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сферах державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно), а саме: забезпечення технічного, технологічного супроводження реєстрів, забезпечення надання доступу до реєстрів, захист і збереження даних, що містяться в реєстрах, забезпечення надання витягів з реєстрів, здійснення реєстрації у реєстрах, пошуку інформації та відомостей у реєстрах тощо.

Місце надання послуг: Міністерство юстиції України.

Відповідно до розділу 10 «Строк дії Договору» договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13 Договір набуває чинності з моменту підписання його Сторонами та діє до 30.06.2013, в частині здійснення розрахунків - до 31.12.2013, але, в будь-якому випадку - до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань за даним Договором.

Сторони, керуючись частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України, домовились, що всі умови цього Договору розповсюджують свою дію на взаємовідносини (які за своєю суттю є предметом договору), що виникли між Сторонами з 01.01.2013 року.

Міністерство юстиції України та Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 18.03.2013 уклали Додаткову угоду №1 до договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13, згідно якої на підставі пункту 1 частини 5 статті 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 01.06.2010 №2289-VI (із змінами та доповненнями), Сторонами досягнуто згоди щодо зменшення обсягів закупівлі послуг по договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13 (далі - Договір) та внесення відповідних змін до Договору, а саме, пункт 3.1 Договору викласти в такій редакції: «Загальна ціна цього Договору становить 311 255 000,00 грн., в тому числі ПДВ 51 875 833, 33 грн., відповідно до Специфікації ціни послуг (Додаток №1 до даного Договору)».

Також, Міністерство юстиції України та Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 26.06.2013 уклали Додаткову угоду №2 до договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13, згідно якої Сторони домовились викласти Додаток №1 «Специфікація ціни послуг» в новій редакції.

Інші умови Договору залишились незмінними.

05.12.2013 Міністерство юстиції України та Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України уклали Додаткову угоду №3 до договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13, згідно якої керуючись пунктом 11.2 Договору Сторони вирішили внести зміни до Договору у зв'язку з чим пункт 10.1 Договору виклали у новій редакції: «Договір набуває чинності з моменту підписання його Сторонами та діє до 31.12.2014, але, в будь-якому випадку - до повного виконання Сторонами своїх зобов'язань за Договором».

Міністерство юстиції України та Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 30.12.2014 уклали Додаткову угоду №4 до договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 №6-2-13, згідно якої керуючись пунктом 11.2 Договору, частиною шостою статті 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 10.04.2014 №1197-VIІ, Сторони вирішили внести зміни до Договору у зв'язку з чим пункт 3.1. Договору виклали у новій редакції: «Ціна договору становить 373 506 000, 00 грн., в тому числі податок на додану вартість 62 251 000, 00 грн., що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної у Договорі, відповідно до Специфікації ціни послуг (Додаток 1 до Договору, що становить його невід'ємну частину)».

30.12.2014 відповідно до умов договору сторонами підписано Акт про надання послуг №3 (далі - Акт №3) від 30.12.2014 року за період 31.01.2014-28.02.2014 року та виписано податкову накладну.

Під час укладання договору та додаткових угод до нього, а також під час виконання умов договору та здійснення оплат Міністерство юстиції України керувалось вимогами Закону України «Про здійснення державних закупівель», Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні»

Тобто, підставою для віднесення оскаржуваної суми до витрат Міністерства юстиції України є абсолютно реальний договір про надання послуг відповідно до якого Міністерство юстиції України забезпечує, зокрема, ведення та доступи до державних реєстрів та інше.

Колегія суддів зазначає, що факт реальності визначених господарських взаємовідносин не заперечується і не ставиться під сумнів податковим органом

Відповідно до ч.1ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що послуги, які є предметом договору, мають постійний безперервний характер, а тому Акт №3, як первинний документ був складений під час здійснення господарської операції, оскільки надання послуг тривало під час його підписання та не закінчувалося.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку (тобто дата оформлення Акта № 3).

Одночасно, п. 187.7 ст. 187 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення податкових зобов'язань у разі постачання товарів/послуг з оплатою за рахунок бюджетних коштів є дата зарахування таких коштів на банківський рахунок платника податку.

Відповідно до п. 198.2 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів зазначає, що датою отримання Міністерством юстиції України послуг за період 31.01.2014-28.02.2014 є 30.12.2014 - дата оформлення та підписання Акта № 3, відповідно до умов Договору про закупівлю послуг від 06.02.2013 № 6-2-13, та додаткових угод до нього з врахуванням положень пункту 4.2.3 Договору, а не період виконання послуг.

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про те, що дата отримання послуг Міністерством є першочерговою датою для віднесення сум податку до податкового кредиту, а також про порушення Міністерством юстиції статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є такими, що суперечать п. 187.7 ст. 187, п. 198.2 статті 198 Податкового кодексу України.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що оплата за наслідками надання Міністерству юстиції України, послуг за Актом № 3 здійснилася безпосередньо перед формуванням від'ємного значення із податку на додану вартість за лютий 2015 року (копія платіжних доручень від 18.02.2015 № 484 та від 18.02.2015 № 485, а.с.42).

Колегія суддів вказує на те, що зазначені вище обставини не заперечуються відповідачем у справі, оскільки відомі ще під час проведення перевірки.

Щодо звернення позивача до ДПІ у Печерському районі з листом щодо надання роз 'яснень з приводу відшкодування заборгованості Міністерству юстиції України по сплаті ПДВ у сумі 10 349 053, 00 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Так, колегія суддів зазначає, що з лютого 2013 року Міністерство юстиції України відповідно до вимог податкового законодавства зареєстровано як платник податку на додану вартість.

Згідно підпункту «б» пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України.

Відповідно до вказаної норми, починаючи з лютого 2013 року, об'єктом оподаткування були операції з надання послуг за одержання інформації з державних реєстрів, держателем яких було Міністерство юстиції України та центральні органи виконавчої влади, що забезпечували реалізацію державної політики у сферах державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг. На підставі зазначеної норми Міністерство юстиції України використовувало право на віднесення сум податку до податкового кредиту.

Колегія суддів звертає увагу на те, що всі операції відображались в податкових деклараціях з податку на додану вартість, які відповідно до вимог ПК України щомісяця направлялись Міністерством юстиції України до ДПІ у Печерському районі м. Києва.

В лютому 2016 року ДПІ у Печерському районі м. Києва на підставі заяви Міністерства юстиції України про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість анулювало реєстрацію платника податку.

Водночас, за бухгалтерськими даними Міністерства юстиції України та даними ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у місті Києві з податку на додану вартість у Міністерстві юстиції України обліковувалась невідшкодована з Державного бюджету України заборгованість по сплаті ПДВ у сумі 10 349 053, 00 грн.

З метою відшкодування зазначеної заборгованості Міністерство юстиції України листом від 27.07.2016 № 5424/16/17-16 звернулось до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (копія листа наявна у матеріалах справи).

У відповідь на зазначений лист ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у місті Києві листом від 09.08.2016 № 4482/9/26-55-12-02 повідомило Міністерство юстиції України про те, що станом на 09.08.2016 в інтегрованій картці платника згідно уточнюючого розрахунку до декларації з ПДВ за 02.2015 рік рахується переплата в розмірі 10 349 053, 00 грн .

Отже, зазначеним листом ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у місті Києві підтвердила факт наявності невідшкодованої Міністерству юстиції України заборгованість по сплаті ПДВ у сумі 10 349 053, 00 грн. з Державного бюджету України.

Саме з огляду на вказаний лист органу, уповноваженого на забезпечення реалізації державної податкової політики, Міністерство юстиції України уточнило суму, яка підлягає відшкодуванню.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що Міністерством юстиції України завищено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість за лютий 2015 року та, як наслідок, про правомірність податкового повідомлення-рішення від 31.10.2016 № не відповідає обставинам справи.

Крім цього, правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 цього Закону України «Про судовий збір» (редакція від 15.12.2017 року) за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору встановлюється в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

У вищезазначеному адміністративному позові, який подано у січні 2017 року оскаржуються 2 податкових повідомлень - рішення від 21.10.2016 № та від 21.10.2016 №

Відповідачем в апеляційній скарзі оскаржується податкове повідомлення - рішення від 21.10.2016 року №4 на загальну суму 36 642, 50 грн.

Так, за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру поданого суб'єктом владних повноважень, ставка складає 1,5 відсотка позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 01.01.2017 року становить 1 600, 00 грн.).

Отже, загальна сума до сплати при подачі апеляційної скарги становить: 32 642, 50 * 1,5% = 489, 64 грн., менша за 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 600, 00 грн.), тобто 1 600, 00 грн. * 150% = 2 400, 00 грн.

Проте відповідно до платіжного доручення №807 від 26.03.2018 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві сплачено суму судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 2 643, 00 грн.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про повернення надміру сплаченого судового збору, у розмірі 243 грн. ( 2 643, 00 грн. - 2 400, 00 грн.) та стягнення означених коштів з Державного бюджету України на користь Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджено обставини справи у зв'язку з чим порушено норми матеріального та процесуального права та зроблено помилковий висновок щодо часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року підлягає частковому скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - задоволити.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року - скасувати в частині відмови у визнанні протиправним та скасуванні податкового повідомлення - рішення від 21.10.2016 №.

В цій частині винести нове рішення, яким визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 21.10.2016 №.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року - залишити без змін.

Повернути шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (адреса: 04655, м. Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ) надміру сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги, у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 00 копійок.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 29 травня 2018 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

Н.М Троян