Справа № 826/11126/16
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2018-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної фіскальної служби України про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України про стягнення з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 169 267,50 грн. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25.08.2016).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3, згідно з наказом Міністерства доходів і зборів України від 28.08.2014 №2085-о «Про звільнення ОСОБА_3.», з урахуванням наказу Міністерства доходів і зборів України від 29.09.2014 №2119-о «Про внесення змін до наказу Міндоходів України від 28.08.2014 №2085-о «Про звільнення ОСОБА_3.», звільнено із займаної посади з 29.08.2014.

У той же час, за твердженнями представника позивача, викладеними у позовній заяві, з листа Державної фіскальної служби України від 12.07.2016 №7321/З/99-99-05-01-03-14 позивачу стало відомо, що належну йому надбавку за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи за відпрацьований час 29.08.2014 було нараховано та виплачено Державною фіскальною службою України, як реорганізованого Міністерства доходів і зборів України, лише 16.03.2016.

З огляду на викладене, вважаючи наявне у позивача право на нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, останній звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2015 у справі №826/14834/14 за позовом ОСОБА_3 до Міністерства доходів і зборів України про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позов ОСОБА_3 задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 28.08.2014 №2085-о «Про звільнення ОСОБА_3.»; визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України від 29.09.2014 №2119-о «Про внесення змін до наказу Міндоходів України від 28.08.2014 № 2085-о «Про звільнення ОСОБА_3.»; поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу організації взаємодії та супроводження митних спорів у судах управління правового забезпечення митних спорів Департаменту правової роботи Міністерства доходів і зборів України з 29 серпня 2014 року; стягнуто з Міністерства доходів і зборів України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 серпня 2014 року по день поновлення на роботі. При цьому, допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу організації взаємодії та супроводження митних спорів у судах управління правового забезпечення митних спорів Департаменту правової роботи Міністерства доходів і зборів України з 29 серпня 2014 року та присудження виплатити йому заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2016 у справі №826/14834/14 апеляційну скаргу Міністерства доходів і зборів України задоволено частково; постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.12.2015 змінено, а саме: абзац п'ятий резолютивної частини постанови доповнено висловом «в сумі 128 488 (сто двадцять вісім тисяч чотириста вісімдесят вісім) грн. 21 (двадцять одна) копійка з відрахуванням обов'язкових платежів, що підлягають утриманню з нарахованої суми». В іншій частині постанову суду залишено без змін.

На виконання постанов Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2015 та Київського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2016 у справі №826/14834/14 наказом Державної фіскальної служби України від 25.05.2016 №68-ф «Про виконання рішення суду» встановлено нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.08.2014 по день поновлення на роботі у сумі 128 488,21 грн. з відрахуванням обов'язкових платежів.

На підтвердження виконання вказаних судових рішень та наказу Державної фіскальної служби України від 25.05.2016 №68-ф в матеріалах справи міститься копія платіжного доручення від 26.05.2016 №551.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що питання щодо визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягало вирішенню саме у межах адміністративної справи №826/14834/14 шляхом обчислення середньомісячної заробітної плати, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, у силу п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно практиці Європейського суду з прав людини, застосованій, зокрема, у справі "Меньшакова проти України" (заява № 377/02). Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року зазначив наступне. "… 56. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМЗ та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат (див., зокрема, пункт 15 вище). З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов'язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов'язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. 57. У зв'язку з вищенаведеним Суд зазначає, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв'язку з цим Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу "при відсутності спору щодо суми" заборгованості із заробітної плати звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період "фактичного розрахунку" (частина перша статті 117), а "при наявності спору про розміри сум" заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. 65. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 8 липня 1997 по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. пункти 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду."

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дія ст.117 КЗпП України у спірних правовідносинах застосуванню не підлягає, оскільки середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу не є заробітною платою та не є виплатою, яка була нарахована позивачеві, але не була виплачена при його звільненні, а право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати має звільнений працівник, якому підприємство своєчасно не виплатило належні йому при звільненні суми заробітної плати.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.