Справа № 2а/1570/4936/2011
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2011-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2а/1570/4936/2011
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2011 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Іванова Е.А.

суддів: Балан Я.В..

Танцюра К.О.,

секретар Чиженко А.О.

за участю: позивача ОСОБА_15

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_15 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобов'язання надати статус біженця,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_15 звернувся до суду з позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій, в якому просить визнати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 02.08.2010 року № 206-10, яким позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця в Україні не чинним з моменту його прийняття та зобов'язати Державний комітет України у справах національностей та релігій надати позивачу статус біженця в Україні.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що він є членом партії Національної ради Південного Камеруну, яка належить до числа опозиційних партій. Позивач був відповідальним за організацію зборів та мітингів. 30.09.2009 року позивач разом з іншими членами партії повинен був підняти прапор партії на площі свого міста Кумба на честь річниці партії. При здійсненні цього, позивача та інших учасників було затримано, а наступного дня їх було переведено до в'язниці в м. Дуала. За допомогою своїх родичів позивачу вдалося звільнитися з в'язниці вже в грудні 2009 року. Таким чином позивач був змушений залишити країну в пошуках притулку, оскільки йому загрожувала небезпека в Камеруні. Враховуючи викладене, побоюючись фізичної розправи при поверненні в країну громадянської належності, позивач був змушений звернутися в Україні із заявою про надання притулку.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, та повідомив суду, що він був членом партії Національної ради Південного Камеруну метою якої була боротьба за незалежність Південного Камеруну. Позивач повідомив, що Камерун поділений на північну та південну частину. Північна частина країни -франкомовна, та в ній знаходиться все керівництво країною, а південна його частина англомовна. Позивач повідомив, що метою партії, членом якої він був було відстоювання незалежності Південного Камеруну, оскільки уряд країни піклувався про економічний добробут північної частини країни, тоді як економіка південної частини країни перебувала у занепаді. Позивач повідомив, що 30.09.2009 року члени партії зібралися на демонстрацію для підняття прапору партії та під час демонстрації 13 членів партії були заарештовані та переведені до тюрми у м. Дуала, де позивач знаходився три місяці. Позивач повідомив, що 10.12.2009 року йому допомогли втекти з в'язниці та в цей же день він покинув країну. Покинути країну йому допоміг рідний дядько, який зробив йому документи для виїзду. На підставі викладеного позивач просить надати йому статусу біженця в Україні.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не сповістив.

Заслухавши позивача, вивчивши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази, суд прийшов до наступних висновків.

Позивач 19.01.2009 року звернувся до Управління міграційної служби із заявою про надання статусу біженця, посилаючись на те, що був представником політичної партії SCNC, у якій був радником з питання молоді. У заяві позивач зазначав, що країна розділена на дві частини та позивач проживає в південній частині, де проживають англофони. Уряд країни перебуває в північній частині країни та економічно розвиває тільки північну частину. Південна частина вирішила отримати незалежність, цієї мети придержувалася й партія представником якої був позивач. 30.09.2009 року партія, до якої належав позивач, організувала мітинг, який проходив кожного року цього числа та такі мітинги проходять по всій частині південного регіону. У м. Кумба зібралося 15 тис. осіб для підняття прапору біля адміністрації м. Кумба. Проте поліція почала протидіяти підняттю прапору та заарештувала 8 осіб, в тому числі і позивача. У заяві про надання статусу біженця позивач зазначив, що з тюрми його викупив дядько та поміг йому виїхати з країни. Позивач покинув Камерун в той день, коли звільнився з тюрми.

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_15 статусу біженця в Україні, Управлінням міграційної служби в Одеській області 14.05.2010 року був прийнятий висновок № 10/10 про відмову в наданні статусу біженця.

Рішенням державного комітету України у справах національностей та релігій від 02.08.2010 року № 206-10, громадянину Камеруну ОСОБА_15 відмовлено у наданні статусу біженця.

На підставі вказаного рішення Управлінням міграційної служби в Одеській області 10.08.2010 року позивачу надано повідомлення № 17-9-1072 про відмову в наданні статусу біженця (а.с.5).

Правовідносини, які виникли між сторонами регулювалися Законом України «Про біженців», що діяв на час відмови позивачу у наданні статусу біженця, відповідно до вимог абзацу 5 ст. 10 якого, статус біженця не надається особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом 2 статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до вимог абзацу 2 ст. 1 Закону України «Про біженців», біженець -це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців, або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається»від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою.

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з особової справи позивача, копію якої долучено до матеріалів справи, під час співбесід, проведених працівниками міграційної служби позивач пояснив, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ндунге, що у Камеруні. Все життя прожив у м. Кумба. З 1987 по 1994 роки навчався у початковій школі «Кумба», з 1994 по 2001 роки у ліцеї «Білен»отримав диплом бакалавру. Після отримання диплому працював з батьком, продавав будівельні матеріали з 2005 по 2009 роки. У анкеті та протоколі співбесіди позивач повідомив що звернувся із заявою про надання статусу біженця, оскільки він був членом опозиційної партії, метою якої було здобуття незалежності для Південного Камеруну. 30.09.2009 року під час підняття прапору партії у м. Кумба позивач був заарештований та перебував у в'язниці м. Дуала до 10 грудня 2009 року, поки його дядько не викупив. В той же день він літаком вилетів з країни та прибув до України до м. Сімферополя 12.12.2009 року.

Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про біженців»до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

Судом встановлено, що позивач при зверненні до Управління міграційної служби із заявою про надання статусу біженця мав при собі тільки національний паспорт та більше ніяких документів, підтверджуючих його членство в партії, що є опозиційною правлячій партії Камеруну, а також документів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця позивач не надав.

В судовому засіданні 14.11.2011 року позивачем було надано членський квиток партії національної ради Південного Камеруну, ордер прокурора республіки Кумба на арешт позивача від 05.04.2010 року, а також Аффідавіти щодо фактів стосовно ОСОБА_15, активіста Національної Ради Південного Камеруну.

Суд критично ставиться до відомостей, зазначених у вказаних документах з наступних підстав.

З документів, наданих позивачем до судового засідання, зокрема з листа партії Національної Ради Південного Камеруну від 13.04.2010 року вбачається, що ОСОБА_15 виїхав з Камеруну інкогніто, після видання наказу про його арешт та у зв'язку з цим його сім'ю переслідують з метою розкриття його знаходження. Проте, як зазначав позивач у протоколі співбесіди, в нього не було ніяких проблем під час проходження митниці на літак, оскільки ще не було відомо про його втечу, а також позивач зазначив, у тому ж протоколі співбесіди, що члени його родини ніяких проблем через його діяльність не мають. Крім того, як вбачається зі штампу митниці у національному паспорті позивача він прибув до України 12 грудня 2009 року, а ордер на його арешт виданий нібито 5 квітня 2010 року, тому вказані розбіжності дають підстави вважати, що документи, подані позивачем, містять недостовірні відомості.

З аффідавіту Національної ради Південного Камеруну щодо фактів стосовно ОСОБА_15 від 13.04.2010 року та від 14.04.2010 року вбачається, що позивач нібито був неодноразово заарештований разом з іншими активістами Національної Ради Південного Камеруну, зокрема, як вбачається з вищевказаних документів позивач був заарештований 09.11.2008 року, 30.09.2009 року та 01.11.2009 року, проте під час заповнення анкети особи, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця позивач повідомив, що до нього не застосовувались такі адміністративні заходи, як затримання та арешт, а також, що він ні до адміністративної ні до кримінальної відповідальності не притягувався. Ці ж відомості позивач повідомив також при заповненні реєстраційного листка на особу, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця та у протоколі співбесіди. Крім того, у аффідавіті від 13.04.2010 року, який склав ОСОБА_7 -член партії Національної Ради Південного Камеруну повідомляється що позивач був заарештований 01.11.2009 року, проте в цьому ж документі зазначається, про те, що позивач був заарештований 30.09.2009 року та лише 10 грудня 2009 року йому вдалося втекти із в'язниці. Також сам позивач ані під час співбесіди в Управлінні міграційної служби в Одеській області ані в судовому засіданні не повідомляв про його арешт 01.11.2009 року, а також яким чином його вдалося арештувати у цей день, якщо він вже перебував у в'язниці.

У аффідавіті від 14.04.2010 року, складеного ОСОБА_16 повідомляється, що до позивача під час арешту були застосовані тортури, йому відмовлялися надавати медичну допомогу, харчування, проте у реєстраційному листку позивач повідомив, що не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані із його політичними поглядами.

Адвокат ОСОБА_15 у листі від 12.04.2010 року, який позивач надав до судового засідання повідомляв, що під час арешту 30.09.2009 року, крім ОСОБА_15 було заарештовано ще 12 активістів партії, проте у заяві про надання статусу біженця та при заповненні анкети особи, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця позивач повідомив, що 30.09.2009 року було заарештовано 8 осіб, під час складання протоколу співбесіди позивач зазначив, про те, що 30.09.2009 року арештували 6 осіб, а в судовому засіданні повідомив, що арештували 13 осіб.

Крім того, при дослідженні особової справи позивача, судом встановлено, що позивач надавав суперечливі відомості щодо кількості осіб, присутніх на мітингу 30.09.2009 року, а саме, під час подання заяви про надання статусу біженця, позивач повідомив, що 30.09.2009 року у м. Кумба зібралося 15 тисяч осіб, цю ж інформацію він повідомив і в анкеті особи, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця, проте у протоколі співбесіди, позивач повідомив, що на останньому мітингу були присутні не менше 1000 осіб.

При дослідженні змісту вищевказаних документів, що надані позивачем до суду та інформації, що була ним повідомлена при зверненні до Управління міграційної служби в Одеській області, суд приходить до висновку щодо наявності численних розбіжностей у документах, що надані позивачем до судового засідання та інформацією, що була ним повідомлена в Управлінні міграційної служби та метою їх складення є спроба безпідставно легалізуватися на території України.

Згідно визначенню, що міститься у тлумачному словнику, аффідавіт -юридично завірений документ (affidavit), документ, письмово завірений та підписаний людиною (свідком, що дає показання під присягою), у присутності особи, уповноваженого приводити до присяги (commissioner for oaths). (Толковый словарь -М. "ИНФРА-М", Издательство "Весь Мир". Грэхэм Бетс, Барри Брайндли, С. Уильямс и др. Общая редакция: д.э.н. Осадчая И.М.. 1998.)

Проте, у аффідавітах, що надані позивачем до суду не вбачається, що особи, які складали їх, давали показання під присягою та в присутності особи, що уповноважена приводити до присяги, що ставить під сумнів дійсність та правдивість цих документів.

Крім того, при прийнятті рішення щодо визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій протиправним та надання позивачу статусу біженця, суд враховує, що після звернення позивача до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця, позивачем не надано жодного документу, підтверджуючого існування обставин, що могли б бути підставою для надання йому статусу біженця.

Разом з тим, судом встановлено, що документи, що надав позивач у судове засідання були надіслані йому експрес поштою з Камеруну ще 07.05.2010 року, тобто до прийняття Державним комітетом України у справах національностей та релігій рішення щодо відмови у наданні позивачу статусу біженця, яке було винесено тільки 02.08.2010 року. Позивачу ніщо не заважало надати ці документи до Управління міграційної служби Одеської області на підтвердження існування обставин, стосовно того, що позивач внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни. Проте доказів надання цих документів до Управління міграційної служби Одеської області, так само як і відмови останньої у прийнятті цих документів позивач не надав та в матеріалах міграційної справи вони відсутні.

Крім того, з національного паспорту позивача вбачається, що він прибув за дійсним паспортом громадянина Камеруну до України легально на підставі одноразової визи з печаткою Міністерства освіти і науки України, тобто з метою навчання на Україні.

Це факт дає суду підстави вважати, що позивач без жодних перешкод з боку офіційної влади Камеруну залишив країну походження та цілеспрямовано прибув до України з метою наступного навчання, а не з метою пошуку притулку в Україні через політичні переслідування.

Крім того, як вбачається з даних, розташованих в мережі Інтернет, жодних відомостей про проведення мітингу 30.09.2009 року в м. Кумба та арешт його учасників в міжнародних засобах масової інформації не висвітлено, тоді як в разі таких подій, за звичай вони не залишаються поза увагою світової спільноти.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач надає неправдиві факти та суперечливі пояснення щодо обставин, які мали місце відносно нього, тому суд вважає, що умови, передбачені в ст. 1 Закону України «Про біженців», а саме, як наголошує позивач, стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певних політичних переконань, відсутні.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться:

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому суд вважає, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає в наявності в особи «побоювання». «Побоювання»є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішили покинути країну і стала біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до Закону України "Про біженців", що діяв на час винесення оскаржуваного рішення, особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач надавав відомості щодо його причетності до політичних подій, які нібито відбувалися у Камеруні, які суперечать змісту тих документів, що надані позивачем у судовому засіданні. Крім того ненадання позивачем документів, до Управління міграційної служби Одеської області під час розгляду його справи стосовно надання статусу біженця, що були надані ним суду в судовому засіданні ставить під сумнів його щирість в наданні відомостей щодо себе та сприяттю міграційному органу в перевірці цих обставин та прийнятті обґрунтованого рішення.

Частина 7 ст. 11 Закону України "Про біженців", що діяв на час винесення оскаржуваного рішення, регламентує, що крім заяви про надання статусу біженця, заявником додаються документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця. Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні громадянської належності належності або держави постійного місця проживання.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Однак, як вже зазначалося вище, документи надані позивачем до судового засідання суперечать тим відомостям, що повідомлялися ним в Управлінні міграційної служби, а також поясненням, що були надані в судовому засіданні.

Крім того, під час оцінки рішення Державного комітету у справах національностей та релігій на відповідність критеріям, визначеним ст.. 2 КАС України, суд враховує, що оскаржуване рішення приймалось, виходячи з тих відомостей та документів, які були йому надані позивачем.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, вищевикладені обставини дають суду підстави вважати, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що рішення відповідача про відмову в наданні статусу біженця є правомірним.

Керуючись ст.ст. 69-71, 159-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_15 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та забов'язати надати статусу біженця відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст..254КАС України.

Постанова суду може бути оскаржена протягом 10 днів з дня отримання копії постанови, шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, одночасно копія скарги подається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови виготовлений 17.11.2011 року.

Головуючий суддя Іванов Е.А

суддя Балан Я.В..

суддя Танцюра К.О.

17 листопада 2011 року