Справа № 409/1313/17
Суддя: Сухарьок Михайло Гаврилович
Дата ухвалення: 2018-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року справа № 409/1313/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Сухарька М.Г., Блохіна А.А., Шишова О.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 18 грудня 2017 року в справі № 409/1313/17 (головуючий І інстанції Третяк О.Г.) за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправними та дискримінаційними дії Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі відповідач, пенсійний орган, Білокуракинське ОУПФУ) щодо припинення виплати пенсії та зобовязати поновити виплату пенсії, сплативши виниклу заборгованість.

Постановою Білокуракинського районного суду Луганської області від 18 грудня 2017 року адміністративний позов задоволено частково, внаслідок чого дії пенсійного органу визнано протиправними та дискримінаційними щодо припинення виплати пенсії позивачу за період з 01.03.2016 по 19.04.2016 та зобовязано виплатити пенсію за цей період.

Не погоджуючись з даною постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 є пенсіонером, але пенсію не отримує. Рішення про припинення виплати пенсії Білокуракинським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області не приймалось. Тому невиплата пенсії порушує гарантовані національним та міжнародним законодавством права позивача. Також апелянт зауважує, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги лише за період з 01.03.2016 по 19.04.2016, чим обмежив право особи на отримання державної пенсії, яка повинна виплачуватися постійно протягом невизначеного часу.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 звернулась до Білокуракинського ОУПФУ із заявою, в якій просила повідомити чи обліковується її пенсійна справа у відповідача, з якого часу позивач перебуває на обліку пенсійного органу та за який період виплачено пенсію, а також за які періоди пенсія не сплачена й з яких підстав.

У відповідь на цю заяву відповідач листом від 06.06.2017 № 850/02-08 сповістив, що пенсійна справа ОСОБА_1 перебуває на обліку управління в електронному вигляді з 01.08.2014, пенсія виплачена по 28.02.2016. З 01.03.2016 виплата пенсії позивачу припинена на підставі списків, наданих Службою Безпеки України.

Вважаючи, що пенсійний орган протиправно не сплачує належну їй пенсію, ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі Закон № 1706-VII) встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

За приписами ч. 3 цієї статті виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до положень ст. 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Відтак, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058-IV. Тобто, незалежно від підстави припинення виплати пенсії, цей факт має бути оформлений відповідним рішенням. Пенсійним органом таке рішення не приймалось.

Нормами ст. 49 Закону № 1058-IV, Закону № 1706-VII або іншого закону не передбачено припинення виплати пенсії особі через проведення перевірки місця проживання, як зазначено в запереченнях пенсійного органу на позовну заяву. Необхідність звернення із заявою про продовження виплати пенсії, на яку посилається відповідач, створює певні перешкоди в отриманні пенсії, яка призначена в зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення.

Також не впливає на правомірність дій Білокуракинського ОУПФУ те, що надана до пенсійного органу довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, має позначку про дату закінчення довідки 19.04.2016, оскільки припинення виплати пенсії відбулось 01.03.2016. Тобто між цими обставинами відсутній причинно-наслідковий зв'язок.

Враховуючи наведені норми права колегія суддів спростовує викладений в оскаржуваному судовому рішенні висновок про необхідність обмеження строку виплати належної позивачу пенсії строком дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обовязків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначає, що право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи наведені обставини та норми чинного законодавства, зокрема, відсутність рішення пенсійного органу про припинення виплати пенсії ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо безпідставної не виплати пенсії позивачу, тому порушене право особи підлягає відновленню з березня 2016 року без обмеження кінцевим строком.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до вимог ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни судового рішення.

Главою 8 Розділу І Кодексу адміністративного судочинства України регламентовано процесуальні питання, повязані зі сплатою судового збору та розподілом судових витрат.

Частиною 2 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо оплату судових витрат відстрочено до ухвалення судового рішення у справі, витрати розподіляються відповідно до судового рішення.

За приписами ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа .

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 сплачено 640,00 грн за звернення до суду з адміністративним позовом. Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 22.08.2017 за клопотанням ОСОБА_1 їй відстрочено сплату судового збору за звернення з апеляційною скаргою на ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 18 липня 2017 року в розмірі 1600,00 грн до ухвалення рішення по суті.

Таким чином, обовязок щодо розподілу судових витрат за звернення з адміністративним позовом та з апеляційною скаргою покладено на суд першої інстанції під час ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до резолютивної частини рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 18 грудня 2017 року на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1680,00 грн. Розрахунок цієї суми за текстом рішення відсутній.

За таких обставин, враховуючи положення ч. 6 ст. ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про необхідність зміни розподілу судових витрат.

Керуючись статями 139, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 18 грудня 2017 року в справі № 409/1313/17 за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 18 грудня 2017 року в справі № 409/1313/17 змінити.

В абзацах другому та третьому резолютивної частини рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 18 грудня 2017 року виключити слова «по 19.04.2016 року».

Абзаци четвертий та пятий резолютивної частини рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 18 грудня 2017 року викласти в наступній редакції:

«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) судові витрати за звернення до суду з адміністративним позовом в сумі 640,00 грн (шістсот сорок гривень).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області () на користь Державного бюджету України (стягувач Державна судова адміністрація України) за наступними реквізитами: рахунок 0001, , код банку 820019, отримувач ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106, судовий збір у розмірі 1600,00 грн (одна тисяча шістсот гривень).»

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту її складення в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів М. Г. Сухарьок

ОСОБА_2

ОСОБА_3