Справа № 821/877/18
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2018-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 р.м. ХерсонСправа № 821/877/18
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гомельчука С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі - відповідач, Головне управління), у якому просить:

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області по відмові в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 протиправними;

- зобов'язати ГУ ПФУ в Херсонській області врахувати стаж роботи ОСОБА_1 період його роботи в колгоспі (КСП) ім. 22 з'їзду КПРС, Роздольненського району, АР Крим з 07 травня 1986 року по 07 лютого 1995 року та розглянути питання про призначення пенсії за віком з врахуванням даного трудового стажу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до Головного управління із заявою про призначення пенсії за віком з відповідним переліком документів, в т.ч. надав до пенсійного органу оригінал своєї трудової книжки. За результатом звернення, відповідач вказав на необхідність надання архівних довідок на підтвердження періоду роботи позивача в колгоспі (КСП) ім. 22 з'їзду КПРС, в Роздольненському районі АР Крим, з травня 1986 по серпень 1995 року. Однак, не зважаючи на подання позивачем відповідних архівних довідок до пенсійного органу, рішенням № 1 від 19 лютого 2018 року, відповідачем при вирішенні питання про призначення пенсії за віком, не враховано період роботи позивча в колгоспі (КСП) ім. 22 з'їзду КПРС, Роздольненського району, АР Крим з 07 травня 1986 року по 07 лютого 1995 року, так як надані архівні довідки не можуть бути прийняті, згідно ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Таким чином, відповідач, на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного трудового стажу.

Ухвалою від 11 травня 2018 року, судом прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), відповідно до ст. 263 КАС України.

01 червня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву.

У відзиві, мотивуючи свою відмову в призначенні пенсії за віком позивачу, Головне управління вказує, на те, що за результатами дослідження трудової книжки НОМЕР_2, виданої на ім'я ОСОБА_1, виявлено невірно вказане по-батькові позивача, а також в розділі "На підставі чого внесено запис" не скрізь заповнені відомості. Мотивуючи відмову в принятті архівних довідок, відповідач посилається на положення ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Враховуючи наведене, стверджує, що у зв'язку із відсутністю необхідного стажу роботи, не має підстав в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1, згідно Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а тому оскаржуване рішення Головного управління є законним, обґрунтованим та не підлягає скасуванню.

07 червня 2018 року до суду подано відповідь на відзив.

Суд звертає увагу позивача на приписи ч. 4 ст. 263 КАС України, якими визначено, що у справах, передбачених ч. 1 ст. 263 КАС України, заявами по суті є позов та відзив.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми законодавства, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 із відповідним переліком документів (в тому числі надано оригінал трудової книжки пенсіонера), звернувся до Головного управління пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою про призначення пенсії за віком.

За результатом звернення позивача, Головне управління наголосило на необхідності додатково подати архівні довідки на підтвердження періоду роботи ОСОБА_1 з травня 1986 року по лютий 1995 року в колгоспі (КСП) ім. 22 з'їзду КПРС в Роздольненському районі АР Крим, що не заперечується відповідачем.

На виконання наведених вказівок, позивачем подано на адресу територіального органу ПФУ архівні довідки, видані архівним сектором адміністрації Роздольненського архіву від 24 січня 2018 року за № 35я/1, № 35, № 34я, № 36я, № 36я/1, 255. Проте, подані довідки не були прийняті відповідачем, на підставі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», згідно якої, будь-які органи, їх посадові особи та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначенні у порядку не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий зазначеними органами та особами, є недійсним і не створює правових наслідків.

Таким чином, позивачу не враховано період його роботи з травня 1986 року по лютий 1995 року, тому зарахований трудовий стаж позивача склав 12 років, 4 місяці та 10 днів, у зв'язку з чим, рішенням № 1 від 19 лютого 2018 року, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком, через недостатність необхідного трудового стажу для призначення відповідного виду пенсії.

Не погоджуючись з оскаржуваною відмовою, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку законності відмови відповідача у призначенні позивачу пенсії за віком, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Право громадянина на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом закріплене у статті 46 Конституції України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-IV, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно частини 1 статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).

Частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.

Судом встановлено та відповідачем не заперечується, той факт, що ОСОБА_1 на момент звернення до територіального органу ПФУ для призначення пенсії за віком, виповнилося 60 років, тобто позивач досяг пенсійного віку, визначеного ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV.

Частиною 1 статті 44 Закону № 1058-IV передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

За змістом частини першої статті 48 Кодексу законів про працю України та статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з якими кореспондується положення пункту п. 1 Постанови КМ України № 637 від 12 серпня 1993 року "Про затвердження Порядку підтвердження наявності трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (далі - Порядок № 637), якими встановлено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

З аналізу наведених норм вбачається, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Крім того, трудовий стаж пенсіонера, може бути встановлено на підставі додатково поданих документів (у даному випадку архівних довідок), у випадку відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

З оскаржуваного рішення № 1 від 19 лютого 2018 року, вбачається, що відповідач не враховує відомостей трудової книжки позивача НОМЕР_2, які підтверджують його період роботи в КСП ім. 22 з'їзду КПРС, у зв'язку із тим, що у відповідному документі невірно вказане по-батькові позивача, а також в розділі "На підставі чого внесено запис", не скрізь заповнені відомості.

Суд не погоджується з наведеною позицією відповідача, оскільки в оскаржуваному рішенні не зазначено конкретних причин, з яких йому виявилось не достатньо відомостей, що містились в трудовій книжці позивача для визначення його трудового стажу та чому додатково знадобились архівні довідки.

Наведена позиція суду також узгоджується з позицією Верховного Суду , викладеної ним в постанові від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а.

Суд звертає увагу на те, що підставою для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи та досягнення заявником пенсійного віку, визначеного чинним пенсійним законодавством, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи у відповідний період, а не відсутність недоліків трудової книжки.

Варто зазначити, що посилання відповідача на неправильне зазначення по-батькові позивача на першій сторінці його трудової книжки, як на підставу неврахування окремого періоду роботи до трудового стажу є недопустимими, адже всі інші періоди враховано не зважаючи на згаданий недолік, а тому в суду виникає питання, чому вказаний недолік є підставою для відмови у зарахуванні тільки окремого періоду роботи, а не всіх.

Крім того, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка до таких порушень не мала будь-якого відношення, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Щодо не врахування відповідачем архівних довідок, поданих до Головного управління, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VІІ (далі - Закон № 1207-VІІ), будь-які органи, їх посадові особи та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначенні у порядку не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий зазначеними органами та особами, є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1207-VІІ, тимчасово окупованою територією визначається, зокрема, сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Суд зазначає, що в Україні визнається та діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на які надана Верховною Радою, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій, то у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», які говорять про те, що документи видані окупаційною владою, повинні визнаватись, якщо їх невизнання тягне за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що «держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки від імені або щодо Намібії, але, «у той час, як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей та шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці.

Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» Європейський суд обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia 23/02/2016 &116) Європейський суд приділив значну увагу аналізу цьому висновку.

Так, Європейський суд констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далекі від абсолютного.

Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш захищеним фактичною та існуючою владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватись третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше, означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, Європейський суд у справі «Мозер проти Республіка Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони (тобто є окупованою)».

Зі змісту преамбули Закону № 1207-VІІ вбачається, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1049 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв'язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Відповідно до вимог ст.ст.1, 3 Закону № 1207-VІІ, тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дії Конституції та законів України.

Основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.

Тобто, одним з основних напрямків політики держави України стосовно населення тимчасово окупованої території України, є захист та повноцінна реалізація, зокрема, соціальних прав громадян України.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до частини першої статті 18 Закону, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Як вбачається зі змісту частин першої та другої статті 18 Закону № 1207-VІІ, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Суд зазначає, що неврахування архівних довідок, які видані архівним сектором адміністрації Роздольненського архіву, на підтвердження відповідного періоду трудового стажу позивача, є порушенням конституційного права позивача на отримання пенсії, тому суд не погоджується з доводами відповідача, що зазначені довідки не можуть бути прийняті до уваги з підстав того, що видані установою з непідконтрольної Україні території. Суд не має сумнівів в достовірності змісту цих довідок.

При цьому, суд вважає, що вимога позивача зобов'язати ГУ ПФУ в Херсонській області врахувати його роботу в КСП ім. 22 з'їзду КПРС, з 07 травня 1986 року по 07 лютого 1995 року, до трудового стажу підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно стор. 1 Трудової книжки ОСОБА_1 та архівної довідки № 34я від 24 січня 2018 року, позивач прийнятий до КСП ім. 22 з'їзду КПРС 07 травня 1986 року та був звільнений 07 лютого 1995 року.

Позивач призначений на посаду шофера в КСП ім. 22 з'їзду КПРС 07 травня 1986 року та припинив роботу 01 серпня 1994 року (стор. 7 Трудової книжки ОСОБА_1).

Відповідно до архівних довідок від 24 січня 2018 року № 36я, № 36я/1, зарахування фактично відпрацьованих вихододнів ОСОБА_1, розпочинається з травня 1986 року та закінчується в липні 1994 року.

Заробітна плата виплачувалась позивачу з травня 1986 року по серпень 1994 року (дані архівних довідок від 24 січня 2018 року № 35я/1 та № 35я).

Таким чином, так як позивач був прийнятий і розпочав роботу в КСП ім. 22 з'їзду КПРС 07 травня 1986 року та припинив роботу 01 серпня 1994 року, отримував заробітну плату з травня 1986 року по серпень 1994 року, суд вважає, що зарахуванню до трудового стажу підлягає період роботи позивача в колгоспі з 07 травня 1986 року по 01 серпня 1994 року.

Враховуючи викладене, вимога позивача зарахувати до його трудового стажу період роботи з 07 травня 1986 року по 07 лютого 1995 року, є необґрунтованою.

Слід звернути увагу на правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011, згідно яких громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано право, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові).

Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами учасницями положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державною принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Тобто, Європейський суд з прав людини зробив висновок, що певні законні очікування заявників мають бути юридично захищені, та сформував позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат, в тому числі і пенсійних на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст. 46 Конституції України, кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Суд вважає за необхідне роз'яснити відповідачу, що згідно змісту ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 160, 245 КАС України, наявної правової позиції Верховного Суду України (справа № 21-87а13 від 21 травня 2013 року), обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, відповідає вимогам закону. Відсутність у суб'єкта владних повноважень вибору на вчинення декількох юридично допустимих для позивача позитивних рішень свідчить про те, що винесення в даному випадку судом конкретного змісту рішення, яке виключає подальші можливі протиправні рішення, дії чи бездіяльність такого суб'єкта, не можна вважати втручанням в його дискреційні повноваження.

На підставі ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Проаналізувавши надані сторонами докази та норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію не довів та не обґрунтував. Натомість, позивач довів протиправність оскаржуваного рішення та частково довів правомірність вимоги щодо зарахування до його трудового стажу відповідного періоду роботи.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що має бути задоволеним частково.

Судові витрати по справі розподіляються відповідно до вимог ч.1 ст.139 КАС України.

Таким чином, керуючись статтями 2, 9, 12, 14, 139, 241 - 246, 205, 255 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, 73005, м. Херсон, вул. Армії, 6) щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, АДРЕСА_1).

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, 73005, м. Херсон, вул. Армії, 6) врахувати до стажу ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, АДРЕСА_1) період його роботи в колгоспі (КСП) ім. 22 з'їзду КПРС, Роздольненського району, АР Крим з 07 травня 1986 року по 01 серпня 1994 року та розглянути питання про призначення пенсії за віком з врахуванням даного трудового стажу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України Херсонської області (, 73005, м. Херсон, вул. Армії, 6) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, АДРЕСА_1), судовий збір у сумі 352,40 грн. (триста п'ятдесят дві гривні, сорок копійок), шляхом безспірного списання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Гомельчук С.В.

кат. 10.2.4