Справа № 825/942/18
Суддя: Петрик І.Й.
Дата ухвалення: 2018-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/942/18 Суддя (судді) першої інстанції: Заяць О.В.
06 червня 2018 року м. Київ
Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду в складі:
головуючого судді Петрика І.Й.
суддів Собківа Я.М., Кузьменко В.В.
при секретарі Кузьміній Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області
на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 березня 2018 року
у справі № 825/942/18
до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:
Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області в якому просив:
-визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо не поновлення виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .
-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 р., з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, на визначений пенсіонером банківський рахунок.
В обґрунтування позову зазначено, що до лютого 2000 року ОСОБА_1 проживав в АДРЕСА_1 , отримував пенсію за вислугу років, як військовослужбовець. У зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю виплату пенсії припинено. ОСОБА_1 звернувся до Пенсійного фонду України та просив поновити виплату пенсії. Листом № 4067/03/А-12 від 05.12.2017 управлінням Пенсійного фонду повідомлено, що ОСОБА_1 на обліку в управлінні не перебуває. За інформацією управління інформаційних систем та електронних реєстрів головного УПФУ в Чернігівській області ОСОБА_1 як одержувач пенсії в базі відсутній. Заява про перерахунок поновлення виплати пенсії від ОСОБА_1 не надходила. Вважає протиправною бездіяльність щодо не поновлення виплати пенсії за вислугу років.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 березня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясовані обставини справи, у зв`язку із наведеним просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, ОСОБА_1 є громадянином України (копія закордонного паспорту громадянина України НОМЕР_1 ) та в матеріалах справи не має даних про те, що позивачем припинено громадянство України у відповідності з вимогами Закону України «Про громадянство України».

У 2000 році ОСОБА_1 виїхав на постійне проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль після чого виплата йому пенсії була припинена.

22.02.2017 представник ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю, звернувся до головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за вислугу років з 07.10.2009 в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства, як не працюючому пенсіонеру, з надбавкою як дитині війни. Справжність підпису представника на заяві засвідчено, дієздатність та повноваження перевірено нотаріусом (а.с. 11).

Листом № 4067/03/А-12 від 05.12.2017 (а.с. 10) управлінням Пенсійного фонду повідомлено, що ОСОБА_1 на обліку в управлінні не перебуває. За інформацією управління інформаційних систем та електронних реєстрів головного УПФУ в Чернігівській області Копиленко В.Н., як одержувач пенсії в базі відсутній. Заява про перерахунок поновлення виплати пенсії від ОСОБА_1 не надходила.

Не погоджуючись із діями відповідача, позивач подав відповідний позов до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 24 Конституція України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Разом з тим, доводи апелянта про те, що позивач не перебуває на обліку в головному управлінні та пенсія не призначалась органами Пенсійного фонду України, Чернігівським обласним військовим комісаріатом, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки такі обставини, зокрема передання функцій зі здійсненням пенсійного забезпечення органам ПФУ, не можуть бути підставою для порушення конституційного права позивача на отримання пенсії та не виправдовує протиправності бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо не вжиття заходів для поновлення позивачу її виплати.

Щодо посилання апелянта на те, що заява, яка надана позивачем не могла бути прийнята до уваги для вирішення поновлення позивачеві, оскільки її форма затверджена не ``Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України ``Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб``, а ``Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України ``Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування``, тобто вона не відповідає вимогам законодавства колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Закону України ``Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб ``, пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". А відтак, вказана заява відповідає вимогам законодавства і щодо посилання апелянта на те, що паспорт громадянина України дійсний лише до 30.07.2008 року колегія суддів зазначає наступне. Із копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що він був дійсний лише до 30.07.2008 року, проте, згідно з даної копії дія паспорта продовжена до 30.07.2018 року. (а.с. 15)

Щодо посилання апелянта на те, що Угода між Україною та Державою Ізраїль підписана 28.09.2012 р. не набула чинності, оскільки не ратифікована Верховною Радою України, і на даний час відсутні нормативно правові-акти, що передбачають умови, норми та механізм виплати пенсії громадянам, що проживають за кордоном колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 Конституційним судом України було встановлено, що громадяни України, які вийхали на постійне місце проживання до інших держав, мають рівні права з іншими громадянами України на пенсійне забезпечення. Право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія,- в Україні чи за її межами.

Відповідно до ст. 2 Закону № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тобто, кожен громадянин України має право на вибір свого проживання із збереженням всіх конституційних прав.

Разом з ти, як вбачається із наданою копією заяви відповідачем, позивач звернувся через свого представника 11.11.2017 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії. (а.с. 50)

Частиною другою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, адміністративним процесуальним законодавством регламентовано шестимісячний строк звернення до суду з позовною заявою, перебіг якого починається з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення права та/або законного інтересу, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 року (справа № 800/98/17) та в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 (справа №607/6231/17).

Тобто, у даному випадку позивач про порушення своїх прав мав можливість дізнатися у 2009 році, з моменту прийняття Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 №25-рп/2009.

Проте, наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності дотримання встановлених законом строків звернення до суду, у разі звернення до суду за захистом свого права.

Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року та невідновлення виплати пенсії, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

При цьому, той факт, що із заявою про поновлення пенсії позивач звернувся до відповідача 11.11.2017 року не змінює моменту, з якого він повинен був дізнатись про порушення прав.

Вказана дата, 11.11.2017 року, свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.04.2018 (справа №127/15035/17).

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги саме з 07 жовтня 2009 року судом першої інстанції не було враховано наступне.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до п.4.1 вказаного Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Тобто, поновлення виплати пенсії з ініціативи пенсійного фонду чинним законодавством не передбачено, таке повідомлення можливе лише за зверненням особи з відповідною заявою.

Згідно частини другої статті 49 Закону №1058-ІV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 подав заяву про поновлення виплати пенсії до пенсійного органу лише 11.11.2017 року, тобто створив залежні від нього передумови для поновлення виплати пенсії.

Разом з тим, за захистом порушеного у 2009 році права позивач звернувся до суду за допомогою засобів поштового зв`язку лише 13 лютого 2018 року (а.с. 6), у зв`язку із чим пропустив встановлений законодавством строк звернення до суду. Клопотання про врахування поважності причин пропуску такого строку позивач до суду першої інстанції не подав.

Колегія суддів також з матеріалів справи не вбачає підстав для визнання причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду поважними.

Враховуючи, що позовні вимоги за період з 07 жовтня 2009 включно заявлені поза шестимісячним строком, а з матеріалів справи не вбачається підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними. Таким чином, поновлення виплати пенсії слід здійснювати з 13 липня 2017 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень частини другої статті 46 Закону № 1058-ІV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Оскільки після виїзду позивача з України пенсія з 2000 року йому не нараховувалась, то зазначені положення частини другої статті 46 Закону щодо спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Щодо вимог позивача про компенсацію втрати частини доходів та проведення індексації пенсії, слід відзначити наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтею 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

При цьому, основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушенням встановлених строків виплати саме нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

Відтак, оскільки з моменту припинення виплати пенсії, пенсія не тільки не виплачувалась, але і не нараховувалась, тому вказані вимоги є безпідставними.

Крім того, визначення розміру пенсії не входить до компетенції суду, а проводиться пенсійними органами на підставі чинних нормативно-правових актів та з урахуванням матеріалів пенсійної справи.

Що стосується проведення індексації пенсії, то відповідно до статті 2 Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії.

Статтею 4 вказаного Закону визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Враховуючи, що позивачу припинено виплату пенсії у 2000 році, із цього часу позивач пенсії не отримував, а індексації підлягають тільки одержані доходи, тому ці вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в зв`язку з цим виникає необхідність у частковому задоволенні апеляційної скарги та відповідно у скасуванні рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 березня 2018 року та прийнятті нового рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 330, 331 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області- задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 березня 2018 року скасувати та прийняти нове.
Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо непоновлення виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 13 липня 2017 року .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Петрик І.Й.

Судді Собків Я. М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 06 червня 2018 року