Справа № 810/2388/18
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2018-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2018 року № 810/2388/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у м. Києві у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до Управління державної міграційної служби в Чернігівській області про визнання протиправними дій, оскарження рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_5 з позовом до Управління державної міграційної служби в Чернігівській області, в якому просить визнати протиправними дії відповідача, скасувати рішення від 21.07.2015 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, та зобов'язати відповідача повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби про скасування рішення від 21.07.2015 про скасування дозволу позивачу на імміграцію в Україну.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що перебуваючи на території держави Україна на законних підставах (у період продовження строку перебування), позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію з тих підстав, що його син, ОСОБА_1, народився на території України та набув громадянство України у відповідності до Закону України "Про громадянство України".

На підставі висновку відповідача від 26.06.2013, громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_5 надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні. Однак, 21.07.2015 Управлінням державної міграційної служби в Чернігівській було прийнято рішення про скасування дозволу позивача на імміграцію в Україну, а посвідку на постійне проживання - визнано недійсною.

Позивач вважає, що рішення, прийняте відповідачем про скасування дозволу на імміграцію в Україну, з тих підстав, що при зверненні із заявою до міграційної служби ОСОБА_5 перебував на території України незаконно, є необґрунтованим.

Відповідач позов не визнав, подав до суду письмовий відзив, у якому зазначив, що на виконання наказу ДМС України від 04.08.2014 №175 ним здійснено перевірку службової діяльності Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області.

У ході перевірки було встановлено, що рішення про продовження строку перебування на території України позивача, прийняте начальником Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області, Дейнеко В.І. з порушенням п.6 та 7 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України та п. 4.2 Порядку розгляду заяв іноземців та осіб без громадянства про продовження строку перебування на території України.

А тому, рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 21.07.2015 прийнято на підставі, у спосіб та у межах повноважень, передбачених законодавством.

Ухвалою суду від 21.05.2018 було відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

У судове засідання, призначене на 04.06.2018 сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання - не з`явились. Разом з тим, матеріали адміністративної справи містять заяви учасників справи про її розгляд у порядку письмового провадження. За таких обставин, суд , керуючись статтею 194 КАС України, перейшов у письмове провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам, що підтверджується відомостями з паспорту серії НОМЕР_1, виданого 26.05.2010 у м. Києві, строком дії до 26.05.2020. Офіційний переклад паспорту здійснено перекладачем Центру іноземних мов "London" (а.с. 10).

У квітні 2013 року позивач звернувся до Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області із заявою про продовження строку перебування на території України, в якій підставою для подальшого перебування зазначив, що син народився на території України, збирає документи для отримання дозволу на імміграцію.

До вказаної заяви ОСОБА_5 додав Свідоцтво про народження сина серії НОМЕР_2, видане 20.05.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві (зворот а.с.21).

Розглянувши заяву позивача, начальник Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області - Дейнеко В.І., прийняв рішення від 05.04.2013 про продовження строку перебування на території України громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам - ОСОБА_5 до 29.06.2013.

Надалі, позивач звернувся до відповідача із заявою від 26.04.2013 № 45 про надання дозволу на імміграцію в Україну з посиланням на те, що його син народився на території України та є громадянином України (а.с.19).

За результатами розгляду вказаної заяви, на підставі пункту першого частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", 26.06.2013 ОСОБА_5 було надано дозвіл на імміграцію в Україну №74.01/05-6794, дійсний до 25.06.2014 (а.с. 24).

На підставі вищезазначеного дозволу на імміграцію в Україну, позивач був документований посвідкою на постійне проживання в Україні від 27.06.2013 серії ІН НОМЕР_3, термін дії безстроковий (а.с. 4).

У подальшому, на виконання наказу ДМС України від 04.08.2014 №175 "Про оголошення рішення Колегії ДМС", службового завдання керівництва Управління ДМС України у Чернігівській області від 11.08.2014 №74.01/01- 12712, посадовими особами відповідача було проведено перевірку службової діяльності Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області.

Під час проведення перевірки справ щодо законності перебування на території України іноземців, відповідачем встановлено, що начальником Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області - Дейнеко В.І. при прийнятті рішення від 05.04.2013 про продовження строку перебування на території України позивача, порушено вимоги п. 6 та 7 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України та п. 4.2 Порядку розгляду заяв іноземців та осіб без громадянства про продовження строку перебування на території України.

Результати перевірки оформлені висновком про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_5 від 21.07.2015 №74.01/05-12840 (а.с.27).

Як убачається із вказаного висновку, відповідач вважає, що рішення про продовження строку перебування позивача на території України було прийняте начальником Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області - Дейнеко В.І. з перевищенням повноважень.

Така обставина, на думку відповідача, свідчить про те, що незаконно прийняте рішення про продовження строку перебування на території України ОСОБА_5 не могло бути підтвердженням законності його перебування на території України на момент подачі документів на дозвіл на імміграцію.

Зважаючи на вказане, Управління державної міграційної служби в Чернігівській області дійшло висновку, що дозвіл на імміграцію від 26.06.2013 №74.01./05-6794 був прийнятий на підставі недійсних документів та у грубе порушення частини першої статті 9 Закону України "Про імміграцію", що є підставою для його скасування.

Тому, 21.07.2015 відповідач прийняв рішення №74/01/05-12843 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданий громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_5 (а.с. 29).

На думку позивача, такі дії Управління державної міграційної служби в Чернігівській області є необґрунтованими та суперечать нормам чинного законодавства, що стало підставою для звернення з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд зазначає наступне.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції чинній у період спірних правовідносин).

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Частиною першою цього ж закону встановлено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України (п.1ч.3).

Стаття 9 Закону №2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року N 1983 (далі - Порядок).

У відповідності до пп. 2 п. 2 цього Порядку, в редакції, яка діяла на час надання посвідки, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п. 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону, у редакції, що діяла на час оформлення посвідки, встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Отже, іноземці або особи без громадянства мають право іммігрувати Україну у порядку, встановленому законодавством України. Легітимна імміграція передбачає надання дозволу на імміграцію, який видається спеціально уповноваженим на це органом, за умови подачі заяви та необхідних, передбачених документів. Після отримання дозволу на імміграцію, особа документується посвідкою.

Судом встановлено, що 26.04.2013 позивач звернувся до Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну поза квотою, із зазначенням підстави: "син народився на території України".

Деснянський РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області сформував та направив справу до УДМС України в Чернігівській області для подальшого розгляду.

17 травня 2013 року УДМС України в Чернігівській області повернуло матеріали справи для доопрацювання, оскільки в них була відсутня довідка про реєстрацію дитини громадянином України.

Надалі, Деснянський РВ у м. Чернігові УДМС України доопрацювавши матеріали справи ОСОБА_5, направив їх до відповідача.

Після перевірки та опрацювання документів, на підставі пункту першого частини третьої статті 4 Закону 2491-ІІІ, УДМС України в Чернігівській області прийняло рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_5, терміном дії до 25.06.2014, оскільки його дитина - До ОСОБА_4 перебуває у громадянстві України (довідка №117 про реєстрацію особи громадянином України, видана 29.05.2013, а.с. 22).

На підставі наданого дозволу на імміграцію в Україну, позивачу було видано посвідку на постійне проживання в Україні НОМЕР_4, з безстроковим терміном дії.

Аналізуючи вищенаведені обставини та норми права у їх співставленні, суд зазначає, що надання дозволу на імміграцію в Україну громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_5 відбулося у порядку та підставах, встановлених законодавством України.

Проте, 21.07.2015 вказаний дозвіл був скасований відповідачем, з посиланням на те, що на момент подачі заяви про надання дозволу на імміграцію, позивач перебував на території України незаконно, оскільки рішення про продовження строку його перебування на території України прийняте без законних на те підстав, з перевищенням повноважень суб`єктом такого продовження.

Суд не погоджується та відхиляє такий довід відповідача, пояснюючи це наступним.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до п.п. 21-24 Порядку, провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою КМ України № 1983 від 26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Частиною першою статті 13 Закону України "Про імміграцію" передбачено, що орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Як свідчить оскаржуване рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 21.07.2015 №74/01/05-12843, підставою для його скасування, зазначено відповідачем є п.1 та п.6 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Однак, у ході розгляду справи, судом не виявлено, а відповідачем не роз`яснено, які саме неправдиві відомості, підроблені документи, або документи, які втратили чинність були надані позивачем при зверненні для отримання дозволу на імміграцію в Україну.

До того ж, посилаючись на п.6 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію", як на одну з підстав скасування дозволу, Управлінням державної міграційної служби в Чернігівській області не наведено той "інший випадок, передбачений законами України", у разі настання якого, дозвіл на імміграцію може бути скасовано.

У цьому контексті, суд зазначає, що відповідачем 21.07.2015 скасовано дозвіл, який був дійсний до 25.06.2014, що прямо передбачено у ньому. Тобто, станом на 21.07.2015 дію оскаржуваного дозволу було вичерпано, що вказує на правову необґрунтованість та алогічність дій відповідача, які спричинили негативні наслідки для позивача, а саме-визнання посвідки на постійне проживання НОМЕР_4 недійсною.

За таких обставин, суд вважає, що позивач, при отриманні дозволу на імміграцію надав всі документи, передбачені законом, не приховував дані щодо сімейного стану, та на підставі правдивих даних та документів отримав дозвіл на імміграцію в Україну, що убачається з матеріалів, наявних у справі.

Також, при вирішенні справи, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно судової практики: "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання" (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (McMichael v. United Kingdom) від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86).

Таким чином, втручання органу державної влади в сімейне життя позивача є неправомірним, а при прийнятті спірного рішення, не враховувалось наявність малолітньої дитини та законне право дитини на проживання разом з батьками.

Окрім того, важливим для зазначення є те, що при скасуванні рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідачем не дотримано порядку такої процедури, передбаченого законом. Так, матеріали адміністративної справи не місять доказів того, що ОСОБА_5 був запрошений для надання пояснень та того, що він був повідомлений про прийняте рішення протягом тижня.

Тобто, скасовуючи рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну від 26.06.2013 №74.01/05-6794 з посиланням на недотримання передбаченого порядку, що спростовано судом вище, відповідач сам не дотримувався порядку, яким регулюється скасування таких рішень.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач, під час прийняття рішення 21.07.2015 №74/01/05-12843 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, не врахував всіх обставин, що мають значення для його прийняття, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого рішення.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 704,80 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 17.04.2018 (а.с. 2).

Отже, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають присудженню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної міграційної служби в Чернігівській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати дії Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області протиправними.

Скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 21.07.2015 №74/01/05-12843 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (вул. Шевченка, 51-а, м. Чернігів, Чернігівська область, код ЄДОРПОУ 37804450) повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 21.07.2015 №74/01/05-12843 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (вул. Шевченка, 51-а, м. Чернігів, Чернігівська область, код ЄДОРПОУ 37804450) сплачений ним судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.