Справа № 826/6767/17
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2018-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 травня 2018 року 11:44 № 826/6767/17

Окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качура І.А., за участю секретаря судових засідань Стеценко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за участі представників сторін:

представник позивача, ОСОБА_3;

позивач ОСОБА_2;

представник відповідача Молчанова Н.К.;

вільний слухач ОСОБА_5;

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 з позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 28 квітня 2017 р. № 984-0 «Про звільнення ОСОБА_2» в частині звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно - розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України;

- поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України з 29 квітня 2017 року;

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 квітня 2017 р. по день ухвалення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що звільнення позивача відбулось із порушенням чинного законодавства, оскільки одним із правових обґрунтувань оскаржуваного наказу, а саме - Наказ Державної фіскальної служби України від 02.09.2014 р. № 101 «Про введення в дію Структури ДФС та внесення змін до наказу ДФС від 09.07.2014 № 1», втратив чинність у зв'язку із прийняттям наказу ДФС України від 24.09.2015 р. № 725 «Про затвердження Переліку індексів структурних підрозділів ДФС». Крім того, як зазначив позивач, в ході скорочення в державному органі де працював позивач, вбачалось, що має місце скорочення штатної чисельності, у зв'язку з чим їх дія не розповсюджується на Позивача, оскільки на момент звільнення він перебував у трудових правовідносинах із Відповідачем в якості позаштатного працівника. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначивши, що позивачу було надано пропозиції щодо наявних посад в апараті ДФС для подальшого працевлаштування, однак, позивач однозначно не зазначив погодження чи відмову від конкретних посад. Відповідач зазначив, що ним приймались необхідні заходи щодо подальшого працевлаштування, а тому наказ про звільнення від 28.04.2017 № 984-о прийнято з дотриманням чинного законодавства. Просив відмовити у задоволені адміністративного позову.

У судовому засіданні представник позивача та сам позивач позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечив.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Наказом № 8-0 від 09.07.2014 р. відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 р. № 160 «Про утворення Державної фіскальної служби» у зв'язку з реорганізацією Міністерства доходів і зборів України ОСОБА_2 був переведений на посаду заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України.

Наказом Державної фіскальної служби України від 13 березня 2015 р. № 844 - о «Про звільнення ОСОБА_2» ОСОБА_2 був звільнений з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно - розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України за п. 6 ст. 36 Кодексу законів про працю України у зв'язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Наказом Державної фіскальної служби України від 16 липня 2015 року № 2121 - о ОСОБА_2 був поновлений на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України з 14 березня 2015 року.

Наказом Державної фіскальної служби України від 28 квітня 2017 р. № 984-о «Про звільнення ОСОБА_2» ОСОБА_2 був звільнений з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно - розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України за п. 1ст. 40 Кодексу законів про працю України та п. 1 частини першої ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв'язку із зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності Державної фіскальної служби України.

Позивач не погоджуючись з наказом про звільнення звернувся до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням сторін, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 4 3 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Так, стосовно доводів позивача про втрату чинності наказу ДФС України від 02.09.2014 року №101 «Про введення в дію структури ДФС та внесення змін до наказу ДФС від 09.07.2014 р. №1», слід зазначити наступне.

Як встановлено в ході розгляду справи, Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року №160 прийнято рішення про утворення Державної фіскальної служби як центрального органу виконавчої влади, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів України шляхом перетворення.

Наказом Державної фіскальної служби України від 09.07.2014 №1 «Про введення в дію Структури та Штатного розпису Державної фіскальної служби України» була передбачена структура Організаційно-розпорядчого департаменту, яка складалася із управлінь: функціонального та структурного забезпечення, організації та планування роботи, регулювання діяльності, контрольно-аналітичного та відділу редагування.

ОСОБА_2 на виконання зазначеного наказу був переведений із Міністерства доходів і зборів України, на посаду заступника начальника управління-начальника відділу організаційних заходів управління регулювання діяльності (наказ ДФС від 09.07.2014 №8-о «Про переведення працівників»).

Наказом ДФС від 02.09.2014 №101 «Про введення в дію Структури ДФС та внесення змін до наказу ДФС від 09.07.2014 №1» введена нова структура та штатний розпис ДФС в тому числі і в Організаційно-розпорядчому департаменті.

Відповідно до п.п. 7.1 вказаного наказу затверджено у новій редакції Організаційну структуру Державної фіскальної служби України.

Наказом ДФС від 13.03.2015 № 884-о ОСОБА_2 звільнено з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту ДФС за пунктом 6 ст. 36 КЗпП.

Зазначений наказ Позивачем оскаржено у судовому порядку. Так в матеріалах справи наявна копія постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2015, що залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.07.2015, у справі № 826/6523/15 якою позов ОСОБА_2 до ДФС задоволено частково:

визнано протиправним та скасовано наказ ДФС від 13.03.2015 № 844-о «Про звільнення ОСОБА_2»,

поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України;

стягнуто з ДФС середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.03.2015 року по 03.06.2015 з розрахунку середнього заробітку 8380,43 грн. за один місяць.

На виконання судового рішення у справі № 826/6523/15 наказом ДФС від 16.07.2015 № 2121-о ОСОБА_2 поновлено на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно-розпорядчого департаменту ДФС.

Абзацом другим пункту 19 Постанови № 9 визначено, що у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Відтак, з наведеного вище вбачається, що посилання в наказі ДФС від 28 квітня 2017 р. № 984-о «Про звільнення ОСОБА_2» на наказ ДФС України від 02.09.2014 року №101 «Про введення в дію структури ДФС та внесення змін до наказу ДФС від 09.07.2014 р. №1» є доцільним, оскільки даним наказом підтверджується перебування позивача в трудових відносинах з ДФС станом на момент звільнення. При цьому, слід зазначити, що посилання в преамбулі наказу про звільнення позивача на розпорядження, яке втратило законну силу, не може слугувати підставою для визнання такого наказу протиправним, враховуючи, що сама підстава звільнення зазначена вірно.

Згідно з вимогами статті 492 КЗпП про наступне вивільнення працівники персонально попереджаються не пізніше, ніж за два місяці.

Згідно ч.3 ст. 32 КЗпП, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Так, як підтверджується матеріалами справи, з метою виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 840 «Про внесення змін у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2014 рок № 85, наказу ДФС від 02.09.2014 № 101 «Про введення в дію Структури ДФС та внесення змін до наказу ДФС від 09.07.2014 № 1, наказів ДФС від 02.11.2014 № 834 «Про затвердження Плану заходів із скорочення штатної чисельності працівників Державної фіскальної служби», від 30.12.2015 № 1022 «Про скорочення чисельності та введення в дію Структури апарату Державної фіскальної служби України» та у зв'язку із введенням в дію Штатного розпису на 2016 рік Державної фіскальної служби України від 26.01.2016 та наказу ДФС від 12.08.2015 № 598 «Про внесення змін до наказу ДФС від 23.07.2015 № 535» позивача 24.05.2016 було попереджено про наступне вивільнення.

Як вбачається з попередженням про наступне вивільнення позивача, станом на 24.05.2016 вакантні посади у ДФС були відсутні. При цьому, позивач з зазначеним попередженням ОСОБА_2 ознайомився, про що свідчить його підпис 24.05.2016 року.

Так, 02.02.2017 року та 13.04.2017 року ОСОБА_2 було надано пропозиції стосовно наявних посад в апараті ДФС для подальшого працевлаштування, а саме:

1) пропозицією від 02.02.2017 позивачу запропоновано наступні посади:

- головного державного ревізора-інспектора аналітичного відділу управління проактивного аналізу Департаменту моніторингу доходів та обліково-звітних систем на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_6;

- державного інспектора відділу впровадження електронних сервісів управління електронних сервісів та звітності Департаменту обслуговування платників на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_7 та відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_8;

- головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок з окремих питань управління перевірок окремих платників Департаменту аудиту на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_9;

- провідного інспектора відділу оперативного супроводження технічних систем контролю управління технічних систем митного контролю та розвитку інфраструктури;

2) пропозицією від 13.04.2017 позивачу запропоновано наступні посади:

- головного державного інспектора відділу управління проектами управління відомчих реформ Департаменту організації роботи Служби;

- головного державного ревізора - інспектора відділу митного аудиту управління юго аудиту Департаменту аудиту;

- головного державного ревізора-інспектора відділу координації та аналізу управління координації, аналізу та моніторингу Департаменту внутрішнього аудиту;

- начальника відділу моніторингу окремих операцій управління проактивного аналізу Департаменту моніторингу доходів та обліково-звітних систем на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_10;

- головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податків з громадян управління адміністрування податків і зборів з фізичних осіб на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_11;

- заступника начальника відділу загальної методології оподаткування управління координації роботи з вдосконалення податкової системи Департаменту методологічної та нормотворчої роботи;

- головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління адміністрування податків та контрольної роботи Департаменту податків і зборів з юридичних осіб на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_12

Так як встановлено судом в ході розгляду справи, позивачем, у пропозиціях наданих йому роботодавцем, проігноровано запропоновані йому посади, при цьому, позивачем було зазначено, що запропоновані посади містять нижчі посадові оклади, ніж той який позивач отримує на займаній посаді, що є фактично погіршенням існуючих умов праці, відтак позивач зобов'язався надати відповідь протягом встановленого законодавство строку. Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент винесення наказу про звільнення позивачем так і не було надано відмову від запропонованих посад чи подано заяву про призначення на одну із запропонованих посад.

Частиною першою статті 42 КЗпП передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Роботодавець є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявні вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 визначено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП , суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у роботодавця мали місце зміни в організації виробництва і праці (якщо йдеться про Звільнення у зв'язку із ліквідацією, реорганізацією або Перепрофілюванням підприємства, установи, організації), скорочення чисельності або штату працівників, чи додержувався власник або вповноважений ним орган норм законодавства, що регулюють звільнення Працівника, які є докази змін в організації виробництва і праці, а також того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, і те, чи не мав звільнений працівник переважне право залишитися на роботі та чи було попереджено його за 2 місяці про наступне звільнення (П. 21 постанови).

Враховуючи вищезазначене, суд відхиляє доводи позивача про те, що ним ніби-то було взято час для обміркування пропозицій та прийняття рішення, щодо оцінки наданих роботодавцем пропозицій вакантних посад.

Крім того, статтею 41 Закону визначено, що державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов'язкового проведення конкурсу:

на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби;

на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті). - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Відтак запропоновані відповідачем посади, в тому числі і пропозиції нижчої посади, що були на той час вакантними, відповідали критеріям посад на які претендував позивач.

Стосовно посилань позивача, що на момент його звільнення він був позаштатним працівником, відтак до нього протиправно застосовано положення щодо скорочення штатної чисельності слід зазначити, що зазначене питання не піднімалось і самим позивачем в ході надання йому пропозицій вакантних посад, тобто станом на момент попередження про наступне вивільнення позивач жодним чином не зазначав, що перебуває на позаштатній посаді.

В контексті наведеного суд звертає увагу на те, що відповідачем вживались передбачені чинним законодавством заходи щодо працевлаштування ОСОБА_2І, а тому наказ Державної фіскальної служби України від 28 квітня 2017 р. № 984-0 «Про звільнення ОСОБА_2» в частині звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження організаційних заходів управління регулювання діяльності Організаційно - розпорядчого департаменту Державної фіскальної служби України - таким, що відповідає нормам чинного законодавства, що свідчить про необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог.

Крім того, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо поновлення позивача на посаді та виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки зазначені позовні вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено та підписано 07.06.2018 року.

Суддя І.А. Качур