Справа № 823/2157/17
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2018-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/2157/17 Головуючий у І інстанції - Рідзель О.А. Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Ісаєнка Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно ст. 229 КАС України, в залі суду апеляційну скаргу Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат-Черкаси» про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Черкаське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат-Черкаси» про стягнення коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є територіальним органом неприбуткової бюджетної установи Фонду соціального захисту інвалідів одним із завдань якого є реалізація заходів щодо зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема, створення робочих місць, зарахування кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю до нормативу робочих місць, їх аналіз та перевірку правильності розрахунків. Стаття 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» акцентує увагу на одному з аспектів соціальної захищеності особи з інвалідністю, а саме на її праві працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Більш того стаття передбачає заборону необґрунтованої відмови у працевлаштуванні. Стаття 18 цього Закону передбачає обов'язок роботодавця виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Середньооблікова кількість штатних працівників у відповідача в 2016 році становить 9 осіб, отже на підприємстві повинна бути влаштована одна особа з інвалідністю. Оскільки відповідачем цього зроблено не було, до нього були застосовані адміністративно-господарські санкції за невиконання обов'язку зі створення належних умов праці та працевлаштування осіб з інвалідністю.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14 березня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням Черкаське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що, відповідач за звітний період не працевлаштував жодну особу з інвалідністю, а отже ним не виконано норматив по працевлаштуванню інвалідів. Також, відповідач не зареєструвався у відділенні Фонду та не подав щорічний звіт за 2016 рік у встановлений законом термін. Тому позивач не погоджується з судом першої інстанції про те, що обов'язком відповідача є лише обов'язок повідомлення уповноважених органів про наявні вакансії. Так, відповідач повідомив центр зайнятості про наявність вакантної посади лише 03.10.2016, а отже навіть за умови направлення особи з інвалідністю для працевлаштування норматив не міг бути виконаним. Крім того, була наявна вакансія сортувальника риби, що за своїми характеристиками має протипоказання до роботи інвалідами. При цьому, законодавець не визнає звернення до державної служби зайнятості єдиним можливим способом пошуку інвалідів для заповнення вакантних місць.

23 травня 2018 року через канцелярію Київського апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу у якому зазначається, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Комбінат-Черкаси» були вжити всі необхідні заходи для виконання нормативу робочих місць із працевлаштування інвалідів, проте протягом 2016 року відповідач не влаштував необхідну кількість інвалідів з незалежних від нього причин, а саме через відсутність інвалідів, які потребують роботи.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки учасники справи у судове засідання не з'явились.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно акта перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №23-01-10/0488 від 26-27 квітня 2017 року було встановлено порушення відповідачем законодавства про інвалідів, зокрема, статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»:

роботодавець не зареєстрований у Фонді соціального захисту інвалідів (для проведення перевірки не надано довідку щодо реєстрації у Фонді);

для проведення перевірки надано звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік. Підтвердження про отримання Фондом звіту від підприємства не надано;

підприємством подавалася заявка до центру зайнятості про попит на робочу силу щодо укомплектування вакансії інвалідом. Проте протягом 2016 року на підприємстві особи з інвалідністю не працювали, норматив робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів не виконується.

При цьому, відповідачем подався місячний звіт про форми №3-ПН від 3 жовтня 2016 року про наявність вакансії вантажника та сортувальника, проте центом зайнятості особи з інвалідністю на такі вакансії не направлялись враховуючи специфіку зайнятості на таких посадах та можливостей осіб з обмеженими можливостями.

Оскільки відповідачем адміністративно-господарські санкції в добровільному порядку не сплачені, позивач звернувся з адміністративним позовом про їх стягнення в судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що тільки відмова у працевлаштуванні є доказом того, що підприємство не забезпечило норматив робочих місць, не направлення для працевлаштування інваліда відповідними органами, не може вважатися виною відповідача та підставою для застосування до нього адміністративно-господарських санкцій.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері соціального захисту інвалідів регулюються Законом України від 21 березня 1991 року № 875-ХII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон № 875-ХІІ).

За змістом статті 19 Закону № 875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

При цьому, як зазначено у частині другій цієї норми, Ппідприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів (частина перша статті 20 Закону № 875-ХІІ у редакції Закону України від 06.10.2005 р. N 2960-IV).

Згідно зі статтею 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Створення робочих місць для інвалідів та повідомлення про це державну службу зайнятості, свідчить про виконання вимог закону щодо працевлаштування інвалідів.

Відповідно до пункту 2.1. Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України 31.05.2013 року №316, форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й).

Тобто, у випадку відсутності вакансій звіт форми №3-ПН не надається.

Судом першої інстанції встановлено, що на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Комбінат-Черкаси» були наявні дві вакансії для інвалідів.

Черкаське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів прийшло до висновку, що інформація, яка надавалась підприємством про незайняті робочі місця не відповідає вимогам Закону № 875-ХІІ, оскільки на думку позивача такі спеціальності не могли бути пристосовані для працевлаштування інваліда, що в свою чергу свідчить про відсутність вакансій.

Проте таке твердження позивача не відповідає дійсності. Серед наявних вакансій, які подавалися протягом року були такі спеціальності, як вантажник та сортувальник. Враховуючи, що з відповіді Черкаського міського центру зайнятості вбачається, що в центрі зайнятості перебуває на обліку 986 осіб з інвалідністю, цей факт свідчить про не направлення інвалідів саме центром зайнятості, а не відмова відповідача в працевлаштуванні інваліда.

Отже, центр зайнятості знав про наявність вільних вакансій із щомісячного звіту, проте не направляв інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комбінат-Черкаси».

Тому, підприємство виконало всі залежні від нього заходи по виконанню встановленого нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 березня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 07.06.2018 року.