Справа № 826/10947/13-а
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2018-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року

Київ

справа №826/10947/13-а

адміністративне провадження №К/9901/17557/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Бившевої Л.І. (суддя доповідач), Хохуляка В.В., Шипуліної Т.М., розглянув заяву Офісу великих платників податків ДФС про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 12.07.2016 у справі за позовом Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сантрейд» до Офісу великих платників податків ДФС про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

Дочірнє підприємство з іноземною інвестицією «Сантрейд» звернулося до суду з позовом до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень Окружної державної податкової служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників податків Державної податкової служби від 23.04.2013 № про визначення податку на прибуток підприємств в сумі 88 920 грн. за основним платежем та в сумі 1 грн за штрафними (фінансовими) санкціями та від 23.04.2013 № про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за квітень 2011 року в сумі 71 136 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 1 грн.

Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 08.08.2013 адміністративний позов задовольнив. Визнав недійсними та скасував податкові повідомлення-рішення Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників від 23.04.2013 № та № .

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 06.02.2014 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.08.2013 залишив без змін.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 12.07.2016 постанову Окружного адміністративного суд м. Києва від 08.08.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративний суд ухвалою від 06.02.2014 залишив без змін.

Офіс великих платників податків ДФС, який є правонаступником Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників, подав до Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 12.07.2016 з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017), в якій просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 12.07.2016 та ухвалити нове судове рішення про відмову в позову.

Заявник свої вимоги обґрунтовує тим, що висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 12.07.2016, щодо застосування норм матеріального права: пункту 138.2 статті 138 та підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, не відповідають викладеному в ухвалі Верховного Суду України від 22.11.2016 у справі № 826/11397/14 за позовом ТОВ «Укрмедсервіс» до ДПІ у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві про скасування податкових повідомлень-рішень висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Верховний Суд України ухвалою від 13.03.2017 відкрив провадження у справі.

Позивач у письмових запереченнях на заяву про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції наголошує на відсутності підстав для перегляду цього рішення, передбачених у пункті 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017), оскільки у постанові Верховного суду України від 22.11.2016 у справі № 826/11397/14 мали місце обставини щодо наявного вироку у кримінальному провадженні за фактом вчинення злочину, передбаченого статтею 205 Кримінального кодексу України, щодо фіктивності контрагента покупця. Обставини справи, в якій подано заяву про перегляд судового рішення, не є подібними до обставин справи, в якій ухвалена постанова Верховного Суду, оскільки вирок щодо фіктивності контрагента позивача - ТОВ «Саноіл Торг» відсутній.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У зв'язку з припиненням діяльності Верховного Суду України, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи визначено колегію суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач), Шипуліна Т.М., Хохуляк В.В.

Верховний Суд ухвалою від 07.02.2018 прийняв до провадження заяву Офісу великих платників податків ДФС про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 12.07.2016, ухвалою від 29.05.2018 - замінив відповідача у справі: Міжрегіональне головне управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників правонаступником - Офісом великих платників податків ДФС.

Верховний Суд, з'ясовуючи питання наявності обставин для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 12.07.2016 з підстави, передбаченої у пункті 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, зважає на таке.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана з такої підстави як невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 12.07.2016 у справі № 826/10947/13-а, про перегляд якої подано заяву, залишаючи без змін судові рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову, визнав, що суди правильно застосували норми матеріального права до встановлених обставин щодо формування платником податків витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі первинних документів, підписаних від імені підприємства, зареєстрованого без мети здійснення підприємницької діяльності.

Разом з тим у справі № 826/10947/13-а контролюючий орган в акті від 10.04.2013 №380/40-50/25394566 перевірки позивача заперечував реальне вчинення господарських операцій з придбання позивачем у ТОВ «Саноіл Торг» олії соняшникової, посилаючись на акт від 22.03.2013 № 788/22-20/37269136 документальної невиїзної позапланової перевірки ТОВ «Саноіл Торг» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «ИНФИНИТИ», зазначаючи, що при проведенні цієї перевірки використовувалась інформація, наявна у постанові слідчого від 12.03.2013 про призначення позапланової документальної перевірки ТОВ «Саноіл Торг» у матеріалах досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування № 0000031 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 212 та частиною п'ятою статті 205 (фіктивне підприємництво) Кримінального кодексу України.

Суди першої та апеляційної інстанції у зазначеній справі, оцінюючи первинні документи, дійшли висновків про реальне вчинення господарських операцій між позивачем та постачальником олії соняшникової - ТОВ «Саноіл Торг». Водночас обставини, на які посилався контролюючий орган щодо наявного кримінального провадження про фіктивність підприємства, суди залишили поза увагою і не дослідили.

Верховний Суд України у постанові від 22.11.2016, яка ухвалена за результатом розгляду заяви з підстави, передбаченої у пункті 1 частини першої статті 237 (неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах), та на яку посилається заявник в обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, виходив з того, що така обставина у справі як наявність кримінального провадження, зареєстрованого за фактом вчинення злочину, передбаченого статтею 205 Кримінального кодексу України, стосовно фіктивності підприємства - контрагента покупця, не могла бути не врахована судом, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального підтвердження її первинними документами. Первинні документи, які виписані фіктивним підприємством, не можуть вважатися належно оформленими документами, що підтверджують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту є безпідставним. Тому, при розгляді конкретної справи такі доводи органу влади суди мають перевіряти.

Таким чином, підтвердилися обставини для перегляду ухвали суду касаційної інстанції від 12.07.2016 у справі № 826/10947/13-а, передбачені у пункті 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права).

Порядок формування платником податку на прибуток підприємств витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту за звітні періоди 2011 року, регулювався нормами статей 138, 139, 198 Податкового кодексу України (у редакціях, чинних на відповідні періоди).

Аналіз підпунктів 138.2, підпункту139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 198.2, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України свідчить, що у податковому обліку господарські операції та витрати за ними мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат. Податковий кредит має бути обов'язково підтверджений податковою накладною.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити, перелік яких визначено у цій нормі.

Водночас Верховний Суд зазначає, що наявність первинних документів, які мають обов'язкові реквізити, визначені у законі, не є безумовною підставою для визнання правомірності формування витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту за умови якщо такі первинні документи складені від імені суб'єкта підприємницької діяльності (юридичної особи), створеного з метою фіктивного підприємництва. Такий висновок зумовлений тим, що статус нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Відповідно, вчинені під час здійснення нелегальної діяльності операції не можуть бути легалізовані, а їх відображення у бухгалтерському та податковому обліках надавати передбачені законом податкові вигоди.

Верховний Суд України неодноразово висловлював висновки щодо застосування норм матеріального права у постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстави, передбаченої у пункті 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (постанови від 24.05.2016 у справі № 21-5332а15, від 14.06.2016 у справі № 21-1318а16, від 22.11.2016 у справі № 21-2430а16).

Висновки Верховного Суду України полягають у тому, що надання платником податків податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством, про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, окрім як якщо податковий орган не довів, що відомості, які містяться в документах, є недостовірними. Обставина щодо набрання законної сили вироком суду, яким директора підприємства визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених частинами першою і другою статті 205 Кримінального кодексу України, не може бути неврахованою судами, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального її підтвердження первинними документами. Це саме стосується і справ, де має місце обставина щодо наявності постанови суду про звільнення від кримінальної відповідальності особи, яка вчинила зазначений злочин, з нереабілітуючих підстав.

Враховуючи наведене, висновки суду касаційної інстанції про протиправне визначення платнику податків за спірними податковими повідомленнями-рішеннями грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств та зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість сформульовані в результаті неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до порушення судом касаційної інстанції і норм процесуального права, яке полягає у тому, що цей суд залишив поза увагою неповне і невсебічне з'ясування судами першої і апеляційної інстанцій обставин, на які вказує контролюючий орган, зокрема, наявність кримінального провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення - фіктивне підприємництво, не з'ясування, чи стосується це кримінальне провадження фіктивності контрагента позивача.

Підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, передбачено, що заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, встановленими главами 2 («Касаційне провадження») і 3 («Перегляд судових рішень Верховним Судом України») розділу IV цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 227 глави 2 розділу IV цього Кодексу порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, є підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд.

Враховуючи наведене, заява відповідача підлягає частковому задоволенню, ухвала суду касаційної інстанції та судові рішення судів попередніх інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

Заяву Офісу великих платників податків ДФС про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 12.07.2016 задовольнити частково.

Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 12.07.2016, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2014 та постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.08.2013 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

Верховного Суду Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк

Т.М. Шипуліна