Справа № 826/15923/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2018 року № 826/15923/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання неправомірним та скасування рішення від 02 листопада 2017 року №_/26-55-13-02
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення від 02 листопада 2017 року №_/26-55-13-02 про виключення із реєстру платників єдиного податку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуване рішення прийнято з підстав наявності податкового боргу з податку на землю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. Водночас, позивач повідомив, що з 04 вересня 2002 року не являється ні власником, ні користувачем вказаної земельної ділянки, про що письмово повідомив відповідача листом від 16 листопада 2017 року.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що в листопаді 2017 року в ході аналізу стану податкового боргу позивача встановлено, що за останнім обліковується податковий борг по земельному податку на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів, а відтак оскаржуване рішення прийнято обґрунтовано та з урахуванням всіх обставин справи.

Крім того, представник відповідача стверджує, що позивачем не було своєчасно та в повному обсязі сплачено нараховане узгоджене грошове зобов'язання та зазначена сума не була оскаржена в порядку, встановленому статті 56 Податкового кодексу України. В інтегрованій картці платника земельного податку 27 жовтня 2014 року виникла недоїмка у розмірі 29,57 грн., яка частково була погашена за рахунок переплати 1,19 грн. Відповідно на 01 січня 2015 року сума боргу становила 28,38 грн., а станом на 09 листопада 2015 року позивачем не було своєчасно та в повному обсязі сплачено нараховане узгоджене грошове зобов'язання на суму 49,28 грн., що в свою чергу збільшило недоїмку у сумі 77,66 грн.

Також, представник відповідача зазначив, що 02 листопада 2017 року, тобто в день прийняття оскаржуваного рішення, сплачено борг у повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

З урахуванням положень частини 7 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, 27 березня 2018 року суд перейшов до розгляду справи по суті.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

02 листопада 2017 року Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління ДФС у місті Києві прийнято рішення №_/26-55-13-02 про виключення ОСОБА_1 із реєстру платників єдиного податку.

В даному рішенні зазначено, що підставою для виключення з реєстру платників єдиного податку з 30 вересня 2017 року є пункт 299.10 статті 299 Податкового кодексу України з урахуванням підпункту 8 пункту 298.2.3 статті 298 Податкового кодексу України.

Також у рішенні вказано, що відповідно до довідки про наявність податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів від 02 листопада 2017 року №2216/26-55-13-02, станом на 02 листопада 2017 року податковий борг по земельному податку з фізичних осіб становить 399,14 грн.

Незгода позивача із рішенням зумовила його звернення до суду з відповідним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до підпунктів 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу ХІІ цього Кодексу), а землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

У відповідності до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно із підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

За приписами пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 01 жовтня 1999 року між ОСОБА_2 (даритель) та ОСОБА_1, ОСОБА_3 (обдаровані) укладено договір дарування частини жилого будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийняли у рівних долях в дар 3/10 частини жилого будинку під номером АДРЕСА_1, з відповідними надвірними будовами, що складається із однієї жилої кімнати розміром 22,2 кв.м., що на поетажному плані позначено 1-6, три коридори розмірами 2,3 кв.м.; 3,9 кв.м. та 5,6 кв.м., що на поетажному платні позначено відповідно 1-1; 1-3; 1-5; кухня розміром 10,5 кв.м., що на поетажному плані позначено 1-4 та санвузол розміром 2,7 кв.м., позначений як 1-2 на поетажному плані. Порядок користування частинами жилого будинку між співвласниками підтверджується договором конкретного користування, посвідченим дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою 16 січня 1981 року за р.2-109.

Пунктом 4 зазначеного договору передбачено, що право власності на 3/10 частини жилого будинку виникає у обдарованих з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрована в реєстрі за №6568.

В подальшому, 04 вересня 2002 року між ОСОБА_1 (даритель) та ОСОБА_3 (обдарована) укладено договір дарування частини жилого будинку, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_3 прийняла у дар 3/20 частин жилого будинку під АДРЕСА_1 з відповідними надвірними будовами.

В пункті 2 вказаного договору визначено, що 3/20 частин жилого будинку, які є предметом цього договору дарування, належить дарителю на підставі договору дарування, посвідченого 01 жовтня 1999 року за №6568 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 08 жовтня 1999 року у реєстрову книгу за реєстровим №11998.

При цьому, у пункті 4 зазначено, що право власності на 3/20 частин жилого будинку виникає у обдарованої з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Відповідно до матеріалів справи, 08 липня 2015 року між ОСОБА_3 (продавець) та громадянином Республіки Ліван ОСОБА_8 (покупець) укладено договір купівлі-продажу частини земельної ділянки, згідно умов якого продавець продає та передає у власність покупцю, а покупець купляє, приймає у власність та зобов'язуються оплатити наступний об'єкт нерухомості: 3/10 частини земельної ділянки, площею 0,1000 га, розташована на вулиці АДРЕСА_1.

На думку позивача, він з 04 вересня 2002 року не є власником та користувачем земельної ділянки, а відтак і звільнений від обов'язку сплати плати за землю.

Водночас, відповідно до вимог статті 334 Цивільного кодексу України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент укладення вказаних договорів) підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є, зокрема, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна.

Аналіз наведених норм свідчить, що саме з моменту державної реєстрації у набувача виникають права та обов'язки власника майна.

При цьому, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, рішення про державну реєстрацію на підставі договору дарування від 04 вересня 2002 року прийнято лише 13 лютого 2012 року.

Також, на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, судом встановлено, що рішення щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, прийнято 08 липня 2015 року.

Водночас, як повідомив представник податкового органу, згідно ІС «Податковий блок» 27 червня 2014 року та 05 травня 2015 року відносно позивача було сформовано податкові повідомлення-рішення №4303055 на суму 29,57 грн. та №2513/17 на суму 49,28 грн. з терміном сплати - 27 жовтня 2014 року та 09 листопада 2015 року відповідно.

При цьому, представником контролюючого органу не надано до суду жодних документальних доказів, зокрема, актів перевірки, на підставі яких прийнято вказані вище податкові повідомлення-рішення, як і не надано доказів, за який саме період нараховано суми грошових зобов'язань з плати за землю.

Також, представником відповідача не надано доказів надіслання таких податкових повідомлень-рішень на адресу позивача, що надавало б підстави для висновку про набуття вказаною сумою статусу податкового боргу. В той же час, позивач стверджує, що жодних податкових повідомлень-рішень не отримував.

З листа Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у місті Києві №964/7/26-58-13-01-11 від 15 березня 2018 року вбачається, що згідно інформаційної бази даних за платником ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1) значиться земельна ділянка: АДРЕСА_1 площею 0,0167 га з 01 вересня 2007 року.

У даному листі також зазначено, що платником земельного податку ОСОБА_6 не було своєчасно та в повному обсязі сплачено нараховане узгоджене грошове зобов'язання та зазначена сума не була оскаржена в порядку, встановленому статті 56 Податкового кодексу України. В інтегрованій картці платника земельного податку 27 жовтня 2014 року виникла недоїмка у розмірі 29,57 грн., яка частково була погашена за рахунок переплати 1,19 грн. Відповідно, на 01 січня 2015 року сума боргу становить 28,38.

При цьому зазначено, що 02 листопада 2017 року платником земельного податку ОСОБА_6 було сплачено податковий борг у повному обсязі.

Добровільність сплати позивачем суми податкового боргу свідчить про його згоду з підставами, розміром податкових зобов'язань, а також періодом, за який їх нараховано.

В матеріалах справи міститься лист від 16 листопада 2017 року, з якого вбачається, що за заявою позивача здійснено звірку даних щодо розміру площі земельної ділянки, відповідно до якої в базі даних наявна інформація про належність позивачу половини будинку, розташованого за адресою: вул. Якуніна, 35-а у с. Кременище Києво-Святошинського району.

Позивач стверджує, що ним 14 листопада 2017 року в повному обсязі сплачено земельний податок за всю земельну ділянку.

За таких обставин суд приходить до висновку, що станом на дату прийняття оскаржуваного рішення за позивачем обліковувався податковий борг. При цьому, підстави та період його виникнення не є предметом оскарження в межах даного адміністративного спору.

В той же час, відповідно до абзацу 8 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України платники єдиного податку зобов'язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених Кодексом, у випадку наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів.

Згідно абзацу 3 пункту 299.10 статті 299 Податкового кодексу України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 299.11 статті 299 Податкового кодексу України у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб'єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

Верховний Суд в постанові від 21 лютого 2018 року по справі №813/1465/17 вказав, що аналіз викладених правових норм (статті 298, 299 Податкового кодексу України) дає підстави для висновку, що контролюючий орган приймає рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп у разі встановлення під час проведення перевірки факту наявності у такого платника податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів, що повинно бути зафіксовано у відповідному акті перевірки. При цьому реєстрація платника єдиного податку анулюється з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення.

Враховуючи те, що несплата позивачем податкового боргу протягом двох послідовних кварталів встановлена контролюючим органом на підставі баз даних та аналізу податкового боргу по земельному податку, а не на підставі акта перевірки, яка, в свою чергу, ним і не проводилася, суд вважає, що відповідачем порушено порядок прийняття рішення про анулювання свідоцтва платника єдиного податку.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

У рішенні «Лелас проти Хорватії» Європейський суд з прав людини зауважує, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку, що рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у місті Києві №_/26-55-13-02 від 02 листопада 2017 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконано, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві №_/26-55-13-02 від 02 листопада 2017 року.

3.Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті (01011, м. Київ, вул. Лєскова, 4, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко