Справа № 336/2416/17
Суддя: Голубкова М. А.
Дата ухвалення: 2018-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Рішення

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

336/2416/17

2-а/336/12/2018

12 червня 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Голубковій М.А.

секретаря судового засідання Когут С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Начальника Головного Управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області В.П. Шершнєва про скасування постанови про адміністративне правопорушення № 000021 від 20.04.2017 року,-

ВСТАНОВИВ:

04.05.2017 року ОСОБА_1. звернулась до суду з адміністративним позовом до Начальника Головного Управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області В.П. Шершнєва про скасування постанови про адміністративне правопорушення № 000021 від 20.04.2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки відповідача, викладені в акті перевірки, стосовно обмеження використання споживачами електронних платіжних засобів, приймання до сплати яких відповідно до законодавства є обов'язковим у магазині, в якому позивач здійснює свою господарську діяльність є безпідставними, оскільки, позивач звільнена від обов'язкового приймання спеціальних платіжних засобів для здійснення розрахунків за продані товари з тих підстав, що використовує у своїй господарській діяльності лише 20 кв. м. Крім того, позивач вказує, що перевірку було проведено одноособово посадовою особою відповідача, без залучення будь-якого споживача, що свідчить про відсутність факту порушення права споживачів та як наслідок виключає можливість притягнення позивача до відповідальності за порушення прав споживачів. Беручи до уваги вищезазначене, позивач вважає, що у відповідача були відсутні підстави для прийняття оскаржуваної постанови та застосовування відповідних стягнень.

Ухвалою від 27.10.2017 року провадження у вказаній цивільній справі було зупинено. за клопотанням представника позивача.

Ухвалою 20.02.2018 року провадження у справі поновлено.

В судове засідання позивач чи його представник до суду не з'явились, позивачем подано заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, заяв про відкладення розгляду справи не подавав.

15.12.2017 року набув законної сили Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» яким внесено зміни в тому числі і до Кодексу адміністративного судочинства України.

Як передбачено п. 10 ст. 1 Перехідних положено вказаного закону: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу;

Ст. 12 КАС України (зі змінами, що набули чинності 15.12.2017 року) передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Суд ухвалив розглядати адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Враховуючи неявку всіх учасників справи в судове засідання, суд у відповідності до ч. 9 ст. 205 КАС України розглядає справу у письмовому провадженні.

Вивчивши позовну заяву, письмові заперечення відповідача від 17.07.2017, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 01.12.2015 зареєстрована як фізична особа-підприємець за адресою: 69120, АДРЕСА_1, вказані обставини визнані сторонами та у відповідності до 78 КАС України не доказуються.

31.01.2017 до Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області надійшла заява ОСОБА_3 (вх. ГО-51) з проханням провести перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо порушення його прав у зв'язку з відмовою/обмеженням розрахунку кредитною карткою в магазині за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.25).

12.09.2016, на підставі звернення споживача ОСОБА_3 від 31.01.2017, наказу № 33/і-06 від 04.04.2017, направлення № 000055/і-06 від 04.04.2017, погодження Міністерства економічного розвитку і торгівлі України вих. №3631-06/7566-03 від 09.03.2017 та листа Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів №603-155-5/6410 від 27.03.2017 фахівцями відповідача проведено позапланову перевірку щодо додержання законодавства про захист прав споживачів фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, яка здійснює підприємницьку діяльність в магазині за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.26-30).

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено Акт перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів № 000038 від 04.04.2017, яким встановлено порушення позивачем вимог ч. 2 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: обмежено використання споживачами електронних платіжних засобів, приймання до сплати яких відповідно до законодавства є обов'язковим.

ФОП ОСОБА_1 була ознайомлена із Актом перевірки та додатком до нього - приписом безпосередньо у день його складання та отримала його примірник, про що свідчить її підпис у відповідній графі Акту (а.с.32 зворотній бік).

Складено протокол № 000022 про адміністративне правопорушення відповідно до змісту якого фізична особа підприємець 04.04.2017 року о 16-06 год. у магазині за адресою АДРЕСА_2 порушила п. 22 Порядку провадження торгівельної діяльності та правила торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів затверджених ПКМУ № 833 від 15.06.06 року, а саме: обмежено використання споживачами електронних платіжних засобів, приймання до сплати яких відповідно до законодавства є обов'язковим.

20.04.2017 року начальником Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області складено постанову № 000021 якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.. 155 КУпАП та накладено на неї штраф у розмірі 85 грн.

Зазначену постанову було отримано ФОП ОСОБА_1 20.04.2017, про що свідчить помітка на доданому до матеріалів справи примірнику постанови (а.с. 36 зворотній бік).

Позивач вважає постанову у справі про адміністративне правопорушення № 000021 від 20.04.2017 протиправною, у зв'язку із чим звернулася до суду із вимогою про її скасування.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 155-1 КпАП України: порушення встановленого законом порядку проведення розрахунків у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг тягне за собою накладення штрафу на осіб, які здійснюють розрахункові операції, від двох до п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від п'яти до десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За результатами перевірки проведеної головним спеціалістом Управління захисту споживачів ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області за адресою АДРЕСА_2 ФОП ОСОБА_1, відповідачем складено Акт перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів № 000038 від 04.04.2017, яким встановлено порушення позивачем вимог ч. 2 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: обмежено використання споживачами електронних платіжних засобів, приймання до сплати яких відповідно до законодавства є обов'язковим.

20.04.2017 року підставі акту перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів № 000038 від 04.04.2017 начальником Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області на складено постанову № 000021 якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.. 155 КУпАП та накладено на неї штраф у розмірі 85 грн.

За визначенням пункту 18 частини першої статті 1 Закону №1023-ХІІ продавець - це суб'єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону №1023-ХІІ).

За приписами пункту 26 частини першої статті 1 Закону №1023-ХІІ торговельне приміщення - це майновий комплекс, який займає окрему споруду (офісне приміщення) або який розміщено у спеціально призначеній та обладнаній для торгівлі споруді, де суб'єкт господарювання здійснює діяльність з реалізації товару.

Споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів).

Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів (ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону №1023-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону №1023-ХІІ, держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону №1023-ХІІ, за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

За приписами частини другої статті 17 Закону №1023-ХІІ, споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України.

Продавець (виконавець) зобов'язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати.

Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту, у будь-який спосіб обмежувати використання ним електронних платіжних засобів, якщо відповідно до законодавства продавець (виконавець) зобов'язаний приймати їх до сплати.

Відповідно до п. 21 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2006 № 833, суб'єкт господарювання зобов'язаний забезпечити можливість використання спеціальних платіжних засобів під час здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) відповідно до законодавства.

В той же час, пунктом другим Постанови Кабінету Міністрів України від 29.09.2010 № 878 «Про здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) з використанням спеціальних платіжних засобів» звільнено від обов'язкового приймання спеціальних платіжних засобів для здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) заклади громадського харчування закритого типу, які обслуговують певний контингент споживачів, зокрема особовий склад Збройних Сил та інших військових формувань, студентів, учнів та викладачів вищих, професійно-технічних, загальноосвітніх навчальних закладів, працівників промислових підприємств, підприємства торгівлі з торговельною площею до 20 кв. метрів (крім автозаправних станцій), а також суб'єкти господарювання, які провадять господарську діяльність у населених пунктах з чисельністю населення менше ніж 25 тис. осіб.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона використовує у своїй господарській діяльності лише 20 кв.м. приміщення, а тому в силу приписів п. 2 постанови Кабінету Міністрів України №878 від 29.09.2010 «Про здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) з використанням спеціальних платіжних засобів», вона звільнена від обов'язкового приймання спеціальних платіжних засобів для здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги).

На підтвердження наведеного представником позивача до матеріалів справи надано договір позички частини нежилого приміщення №1 від 28.12.2016, укладений між ОСОБА_1 (позичкодавець) та ФОП ОСОБА_4 (користувач), за умовами якого позичкодавець передає у виключне строкове та безоплатне користування користувачу частину нежитлового приміщення площею 24,5 кв.м. в приміщенні, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, та акт прийому-передачі приміщень до договору позички частини нежилого приміщення №1 від 28.12.2016.

Проте, суд не може погодитися із такими доводами позивача виходячи із наступного.

За визначенням Національного стандарту України (ДСТУ 4303:2004) «Торгівля роздрібна та оптова. Терміни та визначення понять»:

- торгівельна діяльність - ініціативна, систематична, виконувана на власний ризик для одержання прибутку діяльність юридичних і фізичних осіб щодо купівлі та продажу товарів кінцевим споживачам або посередницькі операції, або діяльність із надавання агентських, представницьких, комісійних та інших послуг у просуванні товарів від виробника до споживача (п.4.2);

- роздрібне торговельне підприємство - майновий комплекс, який є господарською статутною ланкою в роздрібній торгівлі з правами юридичної особи, що здійснює закупівлю товарів для їх продажу кінцевому споживачеві та надає йому послуги (п. 5.2);

- оптове торговельне підприємство - майновий комплекс, який є господарською статутною ланкою в оптовій торгівлі з правами юридичної особи, яка закуповує і продає за договорами поставки (контрактації тощо) товари партіями тим, хто купує їх для подальшого перепродажу або виробничого споживання та надає їм пов'язані з цим торговельні послуги (п. 5.3).

Пунктом 6 Національного стандарту України (ДСТУ 4303:2004) «Торгівля роздрібна та оптова. Терміни та визначення понять» до торговельної інфраструктури віднесено у числі інших магазин, універмаг, мінімаркет та ін.

За визначенням Національного стандарту України (ДСТУ 4303:2004) «Торгівля роздрібна та оптова. Терміни та визначення понять», торговельна площа (крамниці) (магазину) - сума площ торговельних залів, приміщень приймання та видавання замовлень, зали кафетерія, площ для торговельних послуг покупцям, а торговельна площа магазину (крамниці) - це сума площ торговельних залів, приміщень приймання та видавання замовлень, зали кафетерію, площ для торговельних послуг покупцям (додаткового обслуговування покупців, крім приміщень для приймання скляної тари) і проходів, у тому числі основних евакуаційних проходів, відповідно.

Судом досліджено матеріали перевірки з яких встановлено, що фактично зазначене нежиле приміщення, яке належить на праві власності позивачу та в якому вона здійснює свою господарську діяльність, за адресою: АДРЕСА_2, є магазином, про що й зазначено в Акті перевірки.

З урахуванням вищенаведених визначень термінів та приписів пункту другого Постанови Кабінету Міністрів України від 29.09.2010 № 878 «Про здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) з використанням спеціальних платіжних засобів» від обов'язкового приймання спеціальних платіжних засобів для здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) звільняються підприємства торгівлі з торговельною площею, тобто сумою площ торговельних залів, приміщень приймання та видавання замовлень, залів кафетерію, площ для торговельних послуг покупцям (додаткового обслуговування покупців, крім приміщень для приймання скляної тари) і проходів, у тому числі основних евакуаційних проходів, відповідно, до 20 кв. метрів.

Згідно з Національним стандартом України (ДСТУ 4303:2004) «Торгівля роздрібна та оптова. Терміни та визначення понять», торговельна зала (крамниці) (магазину) - торговельне приміщення крамниці для показування, вибирання товарів та обслуговування покупців, яке охоплює площу для розміщування торговельно-технологічного устаткування, вузлів розрахунку, робочих місць продавців та площу для покупців, а торговельна зала магазину (крамниці) - торговельне приміщення магазину (крамниці) для показу, вибирання товарів та обслуговування покупців (крім приміщень для приймання скляної тари), яке охоплює площу для розміщення торговельно-технологічного обладнання, вузлів розрахунку, робочих місць продавців та площу для покупців, а також площу проходів, у тому числі основних евакуаційних проходів, відповідно.

Як стверджує позивач, вона використовує у своїй господарській діяльності лише 20 кв.м. вищевказаного нежилого приміщення - магазину, а іншу частину, тобто 24,5 кв.м., в цьому приміщенні передано ФОП ОСОБА_4 у строкове та безоплатне користування на підставі договору позички частини нежилого приміщення №1 від 28.12.2016.

Отже, нежиле приміщення, яке належить на праві власності позивачу, за адресою: АДРЕСА_2, має загальну торговельну площу 44,5 кв.м., з яких 20 кв.м. використовуються позивачем, а 24,5 кв.м. ФОП ОСОБА_4

Пункт другий Постанови Кабінету Міністрів України від 29.09.2010 № 878 «Про здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) з використанням спеціальних платіжних засобів» звільняє від обов'язкового приймання спеціальних платіжних засобів для здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) підприємства торгівлі не за кількістю використовуваних у власній господарській діяльності квадратних метрів торгівельної площі, а за принципом загального обсягу квадратних метрів торговельної площі такого підприємства - до 20 кв.м.

Тобто, використання позивачем у власній господарській діяльності лише частини вищевказаного нежилого приміщення у розмірі 20 кв.м. не спростовує факту того, що загальна торговельна площа такого приміщення складає 44,5 кв.м.

Крім того, виходячи з положень п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 29.09.2010 № 878 «Про здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) з використанням спеціальних платіжних засобів», апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що від обов'язкового приймання спеціальних платіжних засобів для здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) звільняються підприємства торгівлі з торговельною площею до 20 кв. метрів (крім автозаправних станцій), тобто площа яких є меншою 20 кв.метрів.

За наявності ж торговельної площі, яка дорівнює або є вищою за 20 кв. метрів суб'єкти господарювання, які провадять діяльність у сфері продажу товарів, громадського харчування та послуг і які відповідно до закону використовують реєстратори розрахункових операцій, зобов'язані приймати спеціальні платіжні засоби для здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги).

Таким чином позивач, який здійснює діяльність з роздрібної торгівлі продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами і відповідно до закону використовує реєстратор розрахункових операцій, не звільнений від обов'язкового приймання спеціальних платіжних засобів для здійснення розрахунків за продані товари.

Втім, про наведені позивачем обставини щодо здійснення торговельної діяльності лише в частині належного позивачеві приміщення площею 20 кв.м відповідач в ході перевірки повідомлений не був, їх наявність в ході перевірки встановлена не була.

Таким чином позивач, який здійснює діяльність з роздрібної торгівлі продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами і відповідно до закону використовує реєстратор розрахункових операцій, не звільнений від обов'язкового приймання спеціальних платіжних засобів для здійснення розрахунків за продані товари.

При цьому суд також не приймає до уваги твердження позивача про відсутність факту порушення нею прав будь-якого споживача, через те, що перевірку було проведено без присутності будь-якого споживача та зазначає наступне.

За змістом ст.26 Закону №1023-ХІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, здійснює державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів, забезпечує реалізацію державної політики щодо захисту прав споживачів і має право, зокрема,

2) перевіряти додержання суб'єктами господарювання, що провадять діяльність у сфері торгівлі і послуг, вимог нормативно-правових актів щодо безпеки продукції, а також правил торгівлі та надання послуг шляхом безперешкодного відвідування та обстеження відповідно до законодавства будь-яких виробничих, торговельних та складських приміщень таких суб'єктів;

13) накладати на суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, стягнення, передбачені статтею 23 цього Закону, в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Результати перевірок суб'єктів господарювання службовими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, оформлюються відповідними актами.

Указом Президента України від 13.04.2011 № 465/2011 затверджено Положення про Державну інспекцію України з питань захисту прав споживачів, яким визначено, що Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів (Держспоживінспекція України) є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 10.09.2014 № 442 утворено Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, реорганізувавши шляхом перетворення Державну ветеринарну та фітосанітарну службу і приєднавши до Служби, що утворюється, Державну інспекцію з питань захисту прав споживачів і Державну санітарно-епідеміологічну службу та поклавши на Службу, що утворюється, функції з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються (крім функцій з реалізації державної політики у сфері племінної справи у тваринництві, у сфері охорони прав на сорти рослин, у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження), у сфері гігієни праці та функцій із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників), а також функції із здійснення державного контролю (нагляду) за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін; здійснення державного нагляду (контролю) у сфері туризму та курортів.

Відповідно до Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 667, Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Держпродспоживслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який реалізує державну політику у галузі ветеринарної медицини, сферах безпечності та окремих показників якості харчових продуктів, карантину та захисту рослин, ідентифікації та реєстрації тварин, санітарного законодавства, попередження та зменшення вживання тютюнових виробів та їх шкідливого впливу на здоров'я населення, метрологічного нагляду, ринкового нагляду в межах сфери своєї відповідальності, насінництва та розсадництва (в частині сертифікації насіння і садивного матеріалу, охорони прав на сорти рослин), державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів і рекламу в цій сфері.

Згідно з Положенням про Головне управління Держпродспоживслужби в області, в місті Києві, затвердженим Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 15.02.2016 № 45, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11.03.2016 за № 365/28495, Головне управління Держпродспоживслужби в області, в місті Києві є територіальним органом Держпродспоживслужби вищого рівня та їй підпорядковане.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України «Про основні засади державного нагляду контролю у сфері господарської діяльності».

Частиною 4 статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» визначено, що виключно законами встановлюються: органи, уповноважені здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності; види господарської діяльності, які є предметом державного нагляду (контролю); повноваження органів державного нагляду (контролю) щодо зупинення виробництва (виготовлення) або реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг; вичерпний перелік підстав для зупинення господарської діяльності; спосіб здійснення державного нагляду (контролю); санкції за порушення вимог законодавства і перелік порушень, які є підставою для видачі органом державного нагляду (контролю) припису, розпорядження або іншого розпорядчого документа.

За змістом ст.2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» дія цього Закону поширюється на відносини, пов'язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, за виключенням відносин, що виникають під час здійснення заходів валютного контролю, митного контролю на кордоні, державного експортного контролю, контролю за дотриманням бюджетного законодавства, банківського нагляду, державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, державного нагляду (контролю) в галузі телебачення і радіомовлення.

Отже, заходи державного нагляду (контролю) здійснюються органами Держпродспоживслужби на підставі норм Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Положення ст.1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» визначають заходи державного нагляду (контролю) як планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Відповідно до ч.4 ст.4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» виключно законами встановлюються, крім іншого, спосіб та форми здійснення заходів здійснення державного нагляду (контролю).

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» підставами для здійснення позапланових заходів є: обґрунтоване звернення фізичної особи про порушення суб'єктом господарювання її законних прав. Позаплановий захід у цьому разі здійснюється тільки за наявності згоди центрального органу виконавчої влади на його проведення.

Під час проведення позапланового заходу з'ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов'язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення державного нагляду (контролю).

З матеріалів справи судом встановлено, що підставою для проведення позапланової перевірки позивача стало звернення фізичної особи щодо порушення її прав у зв'язку обмеженням при розрахунку за придбаний товар використання банківської картки, що спростовує твердження позивача про відсутність факту порушення нею прав будь-якого споживача.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно;6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.. 9Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 77 В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень. Разом з тим, відповідно до принципу змагальності, суб'єкт господарювання зобов'язаний заперечувати проти доводів суб'єкта владних повноважень.

Підсумовуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

За приписами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати на користь позивача не присуджуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 7,9,10, 44, 73-77, 94, 132, 139, 243-246, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції з урахуванням положень п.п. 15, 15.5 Розділу VII КАС України.

Суддя Голубкова М.А.