Справа № 707/1813/17
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2018-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 707/1813/17 Суддя (судді) першої інстанції: Морозов В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 березня 2018 року (повний текст рішення складено 20.03.2018) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Хутірської сільської ради Черкаського району, третя особа - ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до Хутірської сільської ради Черкаського району, третя особа - ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення № 30-3 від 27.01.2006.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 13 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ставить питання про скасування зазначеного рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення - про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не враховано вимоги Земельного кодексу України в редакції, що була чинною на момент прийняття рішення, якими визначено чіткий порядок набуття права власності на земельні ділянки у разі переходу права власності на будівлю чи споруду.

До Київського апеляційного адміністративного суду 10.05.2018 від відповідача та 14.05.2018 від ОСОБА_3 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, у яких вони зазначають, що судом першої інстанції винесено обґрунтоване рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин по справі та з врахуванням норм чинного законодавства та просять суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

У відповідності до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Згідно ст. 308 КАС України справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив наступні обставини, які учасниками процесу не оскаржуються.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.12.2004 НОМЕР_1, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 92238775 від 18.07.2017 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.01.2006.

Згідно відповіді на запит до Хутірської сільської ради від 07.08.2017 № 02-28/2, ОСОБА_3, зверталась із з заявою про виділення їй у приватну власність земельної ділянки площею 0,18 га, у звя'зку із переходом права власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 та відповідно Хутірської сільською радою було прийняте рішення від 27.01.2006 № 30-3.

Згідно рішення Хутірської сільської ради від 27.01.2006 № 30-3 вилучено земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 площею 0,18 га ОСОБА_4, згідно з заявою. Виділено ОСОБА_3 у приватну власність земельну ділянку площею 0,18 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Вважаючи вказане рішення відповідача незаконним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено суду, які саме порушення було допущено сільською радою при прийнятті оскаржуваного рішення та у чому саме дане рішення порушує саме її права.

Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіряючи у межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення місцевого адміністративного суду, зазначає наступне.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з &l;». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

В силу вимог п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п.7 ч.1 ч.4 суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Як установлено матеріалами справи, позивач звернулася до адміністративного суду з позовом про визнання протиправними та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яким передано, зокрема, третій особі у справі земельну ділянку площею 0,18 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

При цьому, позивач просить визнати рішення Хутірської сільської ради Черкаського району № 30-3 від 27.01.2006 протиправним та скасувати в цілому, однак дане рішення згідно додатку зі списком осіб стосується ряду громадян, яким надано у приватну власність земельні ділянки.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно із частиною першою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За приписами статті 122 Земельного кодексу України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 Земельного кодексу України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Статтею 80 Земельного кодексу України установлено, що самостійними суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Проте у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися в порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Отже, прийняте відповідачем рішення про передачу третій особі у власність земельної ділянки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, яке вичерпало свою дію внаслідок його виконання. У такому випадку захист порушеного права залежно від суб'єктного складу сторін має вирішуватися за нормами цивільного (господарського) судочинства.

Оскільки спірні правовідносини пов'язані із захистом порушеного, на думку позивача, права власності на земельну ділянку, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року у справі № 21-1306а15 та від 11 жовтня 2016 року у справі № 816/4340/14, постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2018 по справі № 761/33504/14-а, від 18.04.2018 по справі №№ 802/950/17-а, № 369/13240/14-а.

Статтею 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

З наведеного вбачається, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та підсудний відповідному суду в порядку цивільного судочинства.

В силу вимог п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 1 ст.239 КАС України передбачено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Згідно ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Приймаючи до уваги, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права в частині правил юрисдикції адміністративних судів, шляхом визначення підсудності даної справи адміністративним судам, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідності до ч.1 ст.319 КАС України апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 березня 2018 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст.238, 308, 310, 315, 319, 321, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Хутірської сільської ради Черкаського району, третя особа - ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 березня 2018 року скасувати, провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Хутірської сільської ради Черкаського району, третя особа - ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення - закрити.

Роз'яснити позивачу його право на звернення до суду для захисту своїх прав в порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повне судове рішення складено 07 червня 2018 року.