Справа № 750/3571/18
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2018-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 750/3571/18 Суддя (судді) першої інстанції: Карапута Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Бужак Н.П., Пилипенко О.Є.,

секретаря Андрієнко Н.А.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Першого заступника начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Рудницького Володимира Олександровича, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, за апеляційною скаргою Першого заступника начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Рудницького Володимира Олександровича на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 травня 2018 року, -

У с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до Першого заступника начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Рудницького В.О., у якому просив скасувати постанову від 06 квітня 2018 року про накладення на нього адміністративного стягнення та закрити справу про адміністративне правопорушення.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачем не здійснено всебічне, повне та об'єктивне з'ясування фактичних обставин справи. Зокрема, позивач зазначає, що законодавством на шукачів захисту не покладено обов'язку реєстрації місця проживання/перебування, до того ж, статтею 203 КУпАП, за якою його притягнуто до відповідальності, взагалі не передбачена відповідальність за порушення правил реєстрації місця проживання, на відміну від статті 197 КУпАП, посилання на яку в протоколі про адміністративне правопорушення відсутні.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 травня 2018 року позов задоволено.

Судове рішення умотивовано тим, що відповідачем не було надано суду беззаперечних доказів, які б підтверджували вину позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, правомірність винесення постанови.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що під час перевірки та вирішення питання про продовження позивачу терміну дії довідки про звернення за захистом в Україні встановлено відсутність відмітки про реєстрацію, що є порушенням правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України та свідчить про законність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що 10.04.2018 року головним спеціалістом Управління Державної міграційної служби у Чернігівській області відносно позивача складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме проживання з недодержанням встановленого порядку пересування і зміни місця проживання.

Цього ж дня відповідачем винесено постанову серії НОМЕР_1, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

Уважаючи постанову протиправною, позивач звернувся у суд із даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Дія цієї статті не поширюється на випадки, коли іноземці чи особи без громадянства з наміром отримати притулок чи бути визнаними в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України протягом часу, необхідного для звернення із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Судом установлено, що позивач, маючи побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження, а також у зв'язку із різким погіршенням безпечності перебування та ситуації загальнопоширеного насильства і систематичного порушення прав людини в Узбекистані залишив країну походження та перебуває в Україні.

У період з 9 вересня 2017 року до 8 березня 2018 року позивач перебував у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України (далі - Чернігівський ПТПІ).

До пункту тимчасового перебування іноземців позивача поміщено на підставі постанови Деснянського районного суду міста Києва від 8 вересня 2017 року, якою задоволено позов Деснянського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві щодо примусового видворення та поміщення позивача до ПТПІ.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року постанову Деснянського районного суду скасовано в частині примусового видворення позивача.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року у справі №825/1582/17 залишено без змін постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2017 року, якою позивачу відмовлено у задоволенні позову про скасування наказу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 29.09.2017 року №78 та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів про визнання біженцем або, особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача на вказані судові рішення.

При цьому Управлінням Державної міграційної служби в Чернігівській області видано позивачу довідку про звернення за захистом від 11 вересня 2017 року №007444, термін дії якої продовжено до 10 липня 2018 року, що не заперечується відповідачем.

Згідно пункту 3 статті 1 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Тобто, позивач є іноземцем, який перебуває на території Україні з наміром бути визнаним біженцем, про що подав заяву відповідно до Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та питання щодо якого станом на час розгляду справи повністю не вирішено.

Відтак, з урахуванням примітки до ст. 203 КУпАП на позивача не поширюється дія ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Окрім того, заперечуючи позов та подаючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на ч. 1 ст. 6 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон №1382-IV) та п. 4 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Уряду від 02.03.2016 року №207.

Так, згідно ч.1 ст.6 Закону №1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

За приписами ч.18 цієї статті реєстрація та продовження реєстрації тимчасового перебування іноземців, осіб без громадянства здійснюються відповідно до законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Водночас, відповідно до ст.3 Закону №1382-IV місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;

Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.

Документ, до якого вносяться відомості про місце перебування, - довідка про звернення за захистом в Україні.

Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Аналіз наведених приписів законодавства дає підстави для висновку, що місце проживання особи та місце перебування у розумінні положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV не є тотожними поняттями, адже документом, до якого вносяться відомості про місце проживання, для іноземців та осіб без громадянства, є посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, в той час як в довідку про звернення за захистом в Україні вносяться лише відомості про місце перебування особи, яка звернулась за захистом.

Отже, оскільки іноземці або особи без громадянства, які звернулися до міграційного органу за захистом, документуються довідкою про звернення за захистом в Україні та до отримання посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, або посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, вони зобов'язані зареєструвати місце свого перебування, а не місце проживання.

До того ж, відповідно до ч.1 ст.6 Закону №1382-IV, з урахуванням визначених статтею 3 цього Закону термінів щодо реєстрації та зняття з реєстрації, іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Проте, позивач не знімався з реєстрації місця проживання та не прибував до нового місця проживання, а відтак не допустив порушень ч.1 ст.6 Закону№1382-IV.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідачем безпідставно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за порушення правил перебування в Україні, оскільки в його діях відсутній склад цього правопорушення.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 34, 243, 286, 271, 272, ч. 2 ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Першого заступника начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Рудницького Володимира Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя - доповідачЯ.Б. Глущенко
суддя Н.П. Бужак
суддяО.Є. Пилипенко
(Повний текст постанови складений 06 червня 2018 року.)