Справа № 802/1384/17-а
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2018-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 червня 2018 року

Київ

справа №802/1384/17-а

адміністративне провадження №К/9901/6333/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду в складі судді Альчука М.П. від 11.09.2017 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Совгири Д.І., Курка О.П., Полотнянка Ю.П. від 05.12.2017 у справі №802/1384/17-а за позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради Бурлаки Вікторії Вікторівни про зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради Бурлаки В.В. (далі - державний реєстратор Бурлака В.В.), в якому просив зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву від 27.07.2017 року про реєстрацію нерухомого майна на підставі рішення суду та повернути сплачений ним адміністративний збір за подання заяви про реєстрацію.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 11.09.2017, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій не надали в повному обсязі оцінки усім обставинам справи та не з'ясували цих обставин. Зазначено, що оскаржувані рішення суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки суди не врахували, що державний реєстратор повинен був застосувати до спірних правовідносин ст. 23 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 (далі - Порядок №1127), та залишити заяву про реєстрацію прав без руху і надати термін для усунення недоліків в разі наявності останніх.

Заперечень на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Заслухавши суддю - доповідача, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.02.2017 (справа № 128/3858/16-ц) визнано за позивачем право власності на нежиле приміщення, а саме: частину корівника з під'їздними дорогами 1983 року, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення 27.07.2017 року представник позивача ОСОБА_4 звернувся до відповідача для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме: частини корівника з під'їздними дорогами 1983 року, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням державного реєстратора Бурлаки В.В. відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме: частину корівника з під'їздними дорогами 1983 року, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, оскільки надані документи не відповідають вимогам закону - містять неповні відомості про об'єкт нерухомого майна та його власника.

Крім того, позивач вважає, що з нього безпідставно стягнуто адміністративний збір за звернення для проведення державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо прийняття вказаного рішення, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно а саме: частину корівника з під'їздними дорогами 1983 року, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та повернути адміністративний збір.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки подані представником позивача документи для проведення державної реєстрації права власності на частину корівника не відповідають вимогам закону: містять неточну інформацію щодо об'єкта нерухомості, яке підлягає державній реєстрації та стосовно власника майна.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 вказаного Закону У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Пунктами 1 та 2 ч. 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Згідно ч. 1 ст. 31-1 зазначеного Закону реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником.

Абзацом 5 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що порядок подання заяв у сфері державної реєстрації прав та повідомлення власника об'єкта нерухомого майна про подані заяви визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 цього ж Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;

12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

Аналогічні норми закріплені і в Порядку № 1127.

Як встановлено судами, для проведення державної реєстрації представник позивача надав такі документи: паспорт, квитанцію про сплату адміністративного збору, довіреність на підтвердження своїх повноважень, копію заочного рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15.02.2017 року у справі № 128/3858/16-ц, акт прийому передачі майнових паїв пайщикам в натурі від 15.07.2004 року.

Розглянувши подані документи, відповідач прийняла рішення про відмову у державній реєстрації права власності на частину корівника з під'їздними дорогами 1983 року, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, з посиланням на те, що у заочному рішенні Вінницького районного суду Вінницької області від 15.02.2017 року у справі № 128/3858/16-ц не вказано, на яку частину майна визнається право власності та допущена помилка в ідентифікаційному номері власника майна.

За таких обставин, коли подані представником позивача документи для проведення державної реєстрації права власності на частину корівника з під'їздними дорогами 1983 року, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 містять неточну інформацію щодо об'єкта нерухомості, яке підлягає державній реєстрації та стосовно власника майна, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами положень ст. 23 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, в частині залишення державним реєстратором заяви про реєстрацію прав без руху і надання терміну для усунення недоліків в разі наявності останніх, є безпідставними. По-перше, ст. 23 зазначеного Закону передбачено лише зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а не залишення її без руху, а по друге, розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках: 1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством; 2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному у пункті 3 частини третьої статті 10 цього Закону, інформації про зареєстровані до 1 січня 2013 року речові права на відповідне нерухоме майно, якщо наявність такої інформації є необхідною для державної реєстрації прав.

Доводи позивача про безпідставне стягнення з нього адміністративного збору за звернення для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно та зобов'язання відповідача повернути сплачений адміністративний збір, повністю спростовані судами попередніх інстанцій та не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 31-1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів здійснюється у порядку та строки, передбачені цим Законом, без справляння адміністративного збору.

Аналогічні норми закріплені і в Порядку № 1127.

Процедуру повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі) визначає Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 № 787 (далі - Порядок № 787).

Згідно п. 3 Порядку № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

Повернення платежів у національній валюті здійснюється на рахунки одержувачів коштів, відкриті в банках або органах Казначейства, вказані у поданні або заяві платника. Повернення платежів фізичним особам, які не мають рахунків у банках, може здійснюватись шляхом повернення у готівковій формі коштів за чеком органу Казначейства з відповідних рахунків, відкритих у банках на ім'я органу Казначейства, або з відповідних рахунків банку чи підприємства поштового зв'язку, вказаних у поданні або заяві платника (його довіреної особи).

Таким чином, повернення помилково сплачених коштів здійснюється органами Казначейства на підставі відповідної заяви або подання заявника.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11.09.2017 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 - без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

..........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон ,

Л.Л. Мороз

Судді Верховного Суду