Справа № 203/1219/17 (2-а/0203/100/2017)
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2018-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2018 рокусправа № 203/1219/17 (2-а/0203/100/2017)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: суддя-доповідач: ОСОБА_1

судді: Білак С.В. Олефіренко Н.А.

секретар судового засідання: Лащенко Р.В.

за участі позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2018 р. (суддя Католікян М.О.) в справі № 203/1219/17 за позовом ОСОБА_2 до управління праці та соціального захисту населення Центральної районної у місті Дніпрі ради про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з адміністративним позовом до управління праці та соціального захисту населення Центральної районної у місті Дніпрі ради (далі УПСЗН) про визнання протиправним та скасування наказу № 20-о від 03.03.2017 р. про звільнення, поновлення на роботі, зобовязання нарахувати та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03.03.2017 р. по дату поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2017 р. позовні вимоги про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2018 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неповного зясування обставин, що мають значення справи, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга обґрунтована недотриманням відповідачем процедури скорочення посади позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріалами справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 07.05.2008 р. позивач працював у відповідача на посаді начальника відділу праці та контролю за пенсійним забезпеченням (згодом - відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства).

30.12.2016 р. відповідачем видано наказ № 63 про ліквідацію з 06.03.2017 р. відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства, скорочення, у тому числі, посади начальника відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства. Того ж дня позивач ознайомлений із цим наказом. 03.01.2017 р. позивачеві у зв'язку з майбутнім скороченням запропоновано низку вакантних посад, від яких він відмовився. 22.02.2017 р. позивачеві у зв'язку з майбутнім скороченням повторно було запропоновано низку вакантних посад, від яких він відмовився. 28.02.2017 р. позивачеві у зв'язку з майбутнім скороченням повторно було запропоновано низку вакантних посад, від яких він відмовився. 03.03.2017 р. позивачеві у зв'язку із скороченням повторно було запропоновано низку вакантних посад, від яких він відмовився.

Того ж дня наказом відповідача № 20-о позивача звільнено у зв'язку із скороченням посади.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач протягом двох місяців, що передували звільненню (у тому числі у день звільнення) чотири рази пропонував позивачеві зайняти вакантні посади, зокрема: спеціаліста І категорії відділу прийому громадян, спеціаліста І категорії відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги, провідного спеціаліста відділу прийому громадян, головного спеціаліста відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги, головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку, головного спеціаліста відділу з питань обслуговування інвалідів, ветеранів та обліку внутрішньо-переміщених осіб, державного соціального інспектора сектору державних соціальних інспекторів, головного спеціаліста відділу місцевих соціальних гарантій, соціального захисту осіб, постраждалих від наслідків аварії на ЧАЕС, соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства, старшого інспектора відділу прийому громадян, від яких позивач відмовився.

Встановивши дотримання відповідачем процедури звільнення у звязку із скороченням чисельності працівників, суд першої інстанції відмовив у задоволення позову.

Суд вважає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наказом № 80-к від 07.05.2008 р. УПСЗН ОСОБА_2, головного спеціаліста відділу праці та контролю за пенсійним забезпеченням, переведено на посаду начальника відділу праці та контролю за пенсійним забезпеченням УПСЗН з 07.05.2008 р. (в подальшому начальник відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства).

Наказом УПСЗН від 30.12.2016 р. № 63 прийнято рішення про ліквідацію з 06.03.2017 р. відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства, скорочення, у тому числі, посади начальника відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства.

30.12.2016 р. позивач ознайомлений з наказом № 63.

У звязку з майбутнім скороченням посади начальника відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства 03.01.2017 р. позивачу запропоновано наступні вакантні посади: спеціаліста І категорії відділу прийому громадян, спеціаліста І категорії відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги, провідного спеціаліста відділу прийому громадян, головного спеціаліста відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги, головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку, головного спеціаліста відділу з питань обслуговування інвалідів, ветеранів та обліку внутрішньо-переміщених осіб, державного соціального інспектора сектору державних соціальних інспекторів, головного спеціаліста відділу місцевих соціальних гарантій, соціального захисту осіб, постраждалих від наслідків аварії на ЧАЕС, соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства, старшого інспектора відділу прийому громадян.

Позивачем отримано повідомлення 03.01.2017 р., від запропонованих посад позивач відмовився.

22.02.2017 р. позивачу у зв'язку з майбутнім скороченням повторно відповідачем запропоновано вакантні посади провідного спеціаліста відділу прийому громадян, головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку, головного спеціаліста відділу з питань обслуговування інвалідів, ветеранів та обліку внутрішньо переміщених осіб, державного соціального інспектора сектору державних соціальних інспекторів, головного спеціаліста відділу місцевих соціальних гарантій, соціального захисту осіб, постраждалих від наслідків аварії на ЧАЕС, соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства, старшого інспектора відділу прийому громадян.

Позивач відмовився від підписання повідомлення, що підтверджено відповідним актом від 22.02.2017 р. Разом з тим, позивачем підтверджено отримання цього повідомлення, від запропонованих посад позивач відмовився.

28.02.2017 р. позивачу втретє вручено повідомлення про запропонування роботи у зв'язку з майбутнім скороченням, відповідно до якого позивачу запропоновано наступні вакантні посади: провідного спеціаліста відділу прийому громадян, головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку, головного спеціаліста відділу з питань обслуговування інвалідів, ветеранів та обліку внутрішньо переміщених осіб, головного спеціаліста відділу місцевих соціальних гарантій, соціального захисту осіб, постраждалих від наслідків аварії на ЧАЕС, соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства, державного соціального інспектора сектору державних соціальних інспекторів, старшого інспектора відділу прийому громадян. Від запропонованих посад позивач відмовився.

Аналогічне повідомлення про запропонування тих самих вакантних посад позивачу вручено 03.03.2017 р. Позивач відмовився від підписання повідомлення, що підтверджено відповідним актом від 22.02.2017 р. Разом з тим, позивачем підтверджено отримання цього повідомлення, від запропонованих посад позивач відмовився.

Наказом УПСЗН від 03.03.2017 р. № 20-о ОСОБА_2 звільнено з 03.03.2017 р. з посади начальника відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства у звязку із скороченням посади.

Предметом доказування в цій справі є правомірність звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) та дотримання відповідачем процедури вивільнення працівників.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

В розглядуваному випадку підставою для скорочення посади, яку обіймав позивач, є ліквідація відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства, який очолював позивач, відповідно до наказу відповідача № 63 від 30.12.2017 р. «Про внесення змін до штатного розпису управління та затвердження структури управління».

Позивач як на підставу позову посилається на незаконність цього наказу, недотримання процедури прийняття рішення про скорочення штату в управлінні. Разом з тим, такі доводи позивача суд вважає безпідставними через чинність цього наказу як на час прийняття рішення про звільнення позивача, так й на час судового розгляду позову, а також не оскарження позивачем наказу № 63.

Таким чином, суд вказує на наявність підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, для звільнення позивача у звязку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників.

Стосовно дотримання процедури вивільнення суд вказує на наступне.

Статтею 49-2 КЗпП встановлено порядок вивільнення працівників, відповідно до частин 1-3 якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Як зазначено вище, відповідачем дотримані умови вивільнення працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, зокрема, позивачу неодноразово (4 рази) пропонувались вакантні посади в УПСЗН, а також посади, які будуть створені в УПСЗН після 06.03.2017 р. Позивач відмовився від усіх запропонованих посад.

Щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі суд зазначає наступне.

За приписами статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

В обґрунтування доводів про недотримання позивачем приписів ст. 42 КЗпП щодо наявності у нього переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці позивач вказує на надання переваги іншим особам на залишення на роботі, які не мали такого права в порівнянні з ним.

Судом першої інстанції надана оцінки цим доводам позивача, з якою погоджується й суд апеляційної інстанції.

Так, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що ОСОБА_7 призначена на посаду начальника відділу з питань обслуговування інвалідів та ветеранів наказом від 16.12.2016 р. № 79-о, тобто до видання наказу від 30.12.2016 р. № 63 та прийняття рішення про скорочення посади позивача.

ОСОБА_5 призначена на посаду заступника начальника УПСЗН наказом від 23.12.2016 р. № 90-о, тобто до видання наказу від 30.12.2016 р. № 63 та скорочення посади позивача.

ОСОБА_8 призначена на посаду начальника відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги наказом від 23.12.2016 р. № 91-о до видання наказу від 30.12.2016 р. № 63 та скорочення посади позивача.

ОСОБА_9 призначена на посаду начальника відділу персоніфікованого обліку наказом від 29.12.2016 р. № 93-о до видання наказу від 30.12.2016 р. № 63 та скорочення посади позивача.

Відтак, є правильним висновок суду першої інстанції, що посади начальника відділу з питань обслуговування інвалідів та ветеранів, заступника начальника УПСЗН, начальника відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги та начальника відділу персоніфікованого обліку станом на 30.12.2016 р. (на день ухвалення рішення про скорочення посади позивача) не були вакантними, відповідно, не могли бути запропоновані позивачеві.

Стосовно доводів апелянта про необґрунтоване надання переваги при призначенні на посаду заступника начальника відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги ОСОБА_10 суд вказує на наступне.

ОСОБА_10 перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 1996 р., до призначення на посаду заступника начальника відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги з 2001 р. займала посаду головного спеціаліста цього ж відділу, про що свідчить зміст наказу від 03.01.2017 р. № 3-о. ОСОБА_10 за час роботи в УТСЗН не мала дисциплінарних стягнень.

Позивач працював в УПСЗН з 2001 року, з 2008 року на посаді начальника відділу соціально-трудових відносин та нагляду за додержанням пенсійного законодавства.

За змістом ст. 42 КЗпП принцип переваги в залишенні на роботі не є абсолютним та застосовується винятково у випадках, коли працівник, що має перевагу, знаходиться у рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації з іншими працівниками, які таку перевагу не мають.

Оскільки ОСОБА_10 з 2001 р. працювала головним спеціалістом саме у відділі опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги, є правильним висновок суду першої інстанції, що кваліфікація цієї особи в контексті зайняття посади заступника начальника цього відділу є вищою, ніж кваліфікація позивача, відповідно, позивач не мав переважного права перед ОСОБА_10 на залишення на роботі.

Посилання апелянта на наявність у ОСОБА_10 нижчого рангу (13 ранг 6 категорії) в порівнянні з ним (11 ранг 6 категорії) суд також вважає необґрунтованим.

За приписами статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» в органах місцевого самоврядування встановлюються такі

категорії посад: шоста категорія - посади керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів міських (міст районного значення), сільських, селищних рад, керівників структурних підрозділів виконавчого апарату районних та секретаріатів районних у містах Києві та Севастополі рад та їх заступників, керівників управлінь, відділів

та інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст районного значення), районних у містах рад та їх заступників, помічників голів, радників, консультантів, начальників секторів, головних бухгалтерів, спеціалістів управлінь, відділів, інших

структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст обласного значення та міста Сімферополя) рад, старост.

Як позивачу, так й ОСОБА_10 встановлена 6 категорія посад.

Статтею 15 вказаного закону визначено, що при прийнятті на службу в органи місцевого самоврядування присвоюються ранги у межах відповідної категорії посад.

Встановлюються, зокрема, такі ранги посадових осіб місцевого самоврядування: особам, які займають посади, віднесені до шостої категорії, може бути присвоєно 13, 12 і 11 ранг; особам, які займають посади, віднесені до сьомої категорії, може бути присвоєно 15, 14 і 13 ранг.

Ранги присвоюються відповідно до займаної посади, рівня професійної кваліфікації, результатів роботи.

Ранги присвоюються одночасно з обранням (прийняттям) на службу в органи місцевого самоврядування або обранням (призначенням) на вищу посаду. Особам, які призначаються на посади з випробувальним строком, ранги присвоюються після його

закінчення, за результатами роботи. Особам, які призначені на посади і мають ранги посадових осіб місцевого самоврядування або ранги державного службовця, присвоєні за попереднім місцем роботи, надбавка за ранг у період випробувального строку виплачується відповідно до цих рангів.

Оскільки ОСОБА_10 до призначення на посаду заступника начальника відділу працювала на посаді головного спеціаліста відділу, тому вона мала ранг нижчій, ніж ОСОБА_2, який працював начальником відділу.

Доводи позивача про те, що відповідачем в порушення приписів ст. 49-2 КЗпП одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці не запропоновано йому іншу роботу, а вперше це здійснено тільки 03.01.2017 р., є доречними.

Разом з тим, недотримання цієї правової норми не призвело до порушення прав позивача в тому контексті, що на час попередженням про майбутнє вивільнення посада заступника начальника відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги, яку згодом зайняла ОСОБА_10, була вакантною.

Так, призначення ОСОБА_10 на зазначену посаду відбулось за її заявою саме від 30.12.2016 р., вона перебувала в кадровому резерві для служби в органах місцевого самоврядування на 2016 р. При цьому позивач в кадровому резерві не перебував.

Тобто, переведення ОСОБА_10 як особи, яка перебувала в кадровому резерві для зайняття посад та просування по службі, на зазначену посаду жодним чином не обмежило прав позивача та не вплинуло на перелік посад, які пропонувались позивачу, через те, що на ОСОБА_10 30.12.2016 р. подана заява про зайняття посади заступника начальника відділу опрацювання документів щодо призначення усіх видів соціальної допомоги з 03.01.2017 р.

Доводи позивача щодо безпідставності здійснення організаційних заходів та неправомірності видання наказу № 63 судом не приймаються, оскільки такі доводи виходять за межі предмету доказування в цій справі.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення не вбачається.

Оскільки ця справа стосується питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а позивач не є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України в редакції, яка діє з 15.12.2017 р. та підлягає застосуванню судом апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2018 р. в справі № 203/1219/17 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2018 р. в справі № 203/1219/17 за позовом ОСОБА_2 до управління праці та соціального захисту населення Центральної районної у місті Дніпрі ради про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 04.06.2018 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 11.06.2018 р.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Суддя: С.В. Білак

Суддя: Н.А. Олефіренко