Справа № 814/465/18
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2018-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2018 р. № 814/465/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Мельника О.М., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом:ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до відповідача:Кривоозерського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області, вул. Мічуріна, 24-А, смт. Криве Озеро, Кривоозерський район, Миколаївська область, 55104

про:визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Кривоозерського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02.12.2015 року йому була призначена пенсія за віком. Для призначення пенсії було враховано стаж 23 роки 5 місяців 13 днів, однак не було враховано стаж за період виконання робіт у період відбування покарання у виправній колонії № 83, з 04.01.1999 року по 06.09.2002 року.

Відповідач надав відзив на позов, просив відмовити в задоволені адміністративного позову та зазначив, що 02.12.2015 позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Житомирі Житомирської області із заявою та довідками про стаж на підставі яких, за відсутності трудової книжки, з 02.12.2015 року йому була призначена пенсія відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003. В зв'язку з тим, що позивачем було пропущено термін подачі заяви для призначення пенсії з дня, що настає за днем народження заявника, а саме з 06.07.2011 (день народження 05.07.1951 року), пенсія була призначена відповідно до вимог Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення

реформування пенсійної системи» № 3668- VІ від 08.07.2011, що діяв на час звернення позивачем за призначенням пенсії.

Ухвалою суду від 15.03.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, суд розглядає справу в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на такі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 з грудня 2015 року перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Житомирі Житомирської області та йому була призначена пенсія за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З матеріалів справи вбачається, що 07.08.2006 Нахимівським районним судом м. Севастополя позивача було засуджено до 13 років позбавлення волі. У період з 11.05.2013 позивач перебував у Житомирській виправній колонії. Пенсія позивачу призначена управлінням Пенсійного фонду України в м. Житомирі Житомирської області. Відповідно до довідки від 25.01.2017 виданої управління соціального захисту населення Кривоозерської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 взято на облік як внутрішньо переміщену особу.

Також в матеріалах справи є відповіді Кривоозерського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області від 07.06.2017 та Арбузинського відділу обслуговування громадян ОСОБА_2 об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області з зазначенням того, що зарахування періоду роботи по довідці від 21.03.2012 № 133 виданої Арбузинською виправною колонією № 83, про період роботи засудженого з 04.01.1999 по 06.09.2002 можливо лише за умови сплати страхових внесків. В вищезазначеній довідці вказано. що внески до Пенсійного фонду на вказані в довідці виплати не нараховувались.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до абз. 6 ст. 50 Виправного-трудового кодексу України (в редакцій чинній на момент відбування позивачем покарання) час роботи засуджених у період відбування ними покарання у вигляді позбавлення волі до трудового стажу не зараховується, крім випадків, спеціально передбачених у законі.

Згідно до п. «а» ч. 3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в'язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до ст. 122 Кримінально-виконавчого кодексу України, щодо можливості засудженим особам, які набули права на пенсію та відбувають покарання у виді позбавлення волі, здійснювати оформлення та отримувати пенсію під час їх перебування у виправних закладах України, Законом України «Про внесення змін до Кримінально-виконавчого кодексу України щодо адаптації правового статусу засудженого до європейських стандартів» від 08.04.2014 № 1186 - VІІ та удосконалені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» від 07.09.2016 № 1492 VІІІ. Відповідно до зазначеного закону внесені зміни до статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України. які передбачають, що засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим договором, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» набрав чинності відповідно до Прикінцевих положень, з дня, наступного за днем його опублікування (Голос України від 07.10.2016 № 191), а саме з 08.10.2016.

Таким чином, згідно норм чинного на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії законодавства, достатньою та необхідною правовою підставою для зарахування до страхового стажу особи, який враховується при призначенні їй пенсії, періоду відбування карання у відповідному закладі обмеження чи позбавлення волі є наявність сукупності двох умов: 1) підтвердження трудового стажу особи відповідною довідкою; 2) сплата особою страхових внесків протягом такого періоду. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених», на момент досягнення позивачем пенсійного віку не був прийнятий, позивач не підлягав загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, отже його не можна було застосувати.

Пунктом 12 абз. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 встановлено, що робота в'язнів підтверджується довідкою МВС і довідкою про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Згідно листа від 07.12.2017 державної установи Арбузинської виправної колонії № 83 вказано, що відповідно до ст. 50 Виправно-трудового кодексу України в редакції, на момент відбування покарання позивачем) час роботи засуджених у період відбування покарання у вигляді позбавлення волі до трудового стажу не зараховується, отже виплати страхових внесків до ПФУ із заробітку ОСОБА_1 не здійснювались.

Враховуючи те, що факт сплати страхових внесків позивачем у спірний період не підтверджено, відсутні правові підстави для врахування до його загального страхового стажу період роботи під час відбування покарання у вигляді позбавлення з 04.01.1999 по 06.09.2002.

Стосовно вимоги позивача, щодо перерахунку пенсії з моменту досягнення ним пенсійного віку (з 05.07.2011) суд зазначає, що згідно п. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. В зв'язку з тим, що позивачем було пропущено термін подачі заяви для призначення пенсії з дня, що настає за днем народження позивача, пенсія була призначена відповідно до вимог Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668- VІ від 08.07.2011.

Стосовно вимоги позивача, щодо виплати суми у подвійному розмірі як матеріальну та моральну шкоду суд зазначає таке.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає, що відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що йому завдано моральну шкоду, позивач не обґрунтував, в чому саме полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з бездіяльністю відповідача, не визначено, якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позивачу правомірно не зараховано до трудового стажу, період роботи, під час відбуття покарання у вигляді позбавлення волі, у Державній установі «Арбузинська виправна колонія № 83» та відмовлено в перерахунку пенсії. Відповідач діяв на підставі, у межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституції України та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Кривоозерського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області (вул. Мічуріна, 24-А, смт. Криве Озеро, Кривоозерський район, Миколаївська область, 552) відмовити.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.М. Мельник