Справа № 803/1634/17
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2018-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2018 рокуЛьвів№ 876/3207/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сапіги В.П.,

суддів: Запотічного І.І., Матковської З.М.,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОГ Рітейл» на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 березня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Плахтій Н.Б. в м. Луцьку, повне судове рішення складено 20.03.2018, у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОГ Рітейл» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання дій неправомірними та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВОГ РІТЕЙЛ» звернулось в суд з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби з вимогами про скасування податкових повідомлень-рішень від 05.09.2017 № та №8824806.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем проведено камеральну перевірку товариства з питань дотримання вимог п.50.1 ст.50 Податкового кодексу України (далі ПК України) щодо своєчасності сплати узгодженої суми податкового зобовязання з податку на додану вартість за травень 2017 року, за результатами якої складено акт від 21.07.2017 №184/28-10-48-06/37821544, висновками якого встановлено несвоєчасну сплату узгодженої суми податкового зобовязання з податку на додану вартість (далі ПДВ) згідно з поданим уточнюючим розрахунком по ПДВ за березень 2017 року від 19.05.2017 № та визначено суму штрафної санкції. На підставі даного акту перевірки відповідач прийняв оскаржувані податкові повідомлення-рішення, з якими не погоджується, вважаючи їх протиправними, оскільки ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» звернулось до Львівського управління Офісу ВПП ДФС із заявою про розстрочення грошових зобовязань з ПДВ та надало документи на підтвердження існування обставин для такого розстрочення. Однак протягом встановленого терміну рішення контролюючого органу про розстрочення грошових зобовязань чи про відмову в такому розстроченні не було прийнято, як і не було прийняте вказане рішення на момент складання акту перевірки. Нормативні акти, які регулюють порядок розстрочення грошових зобовязань, не містять алгоритму дій платника податків у разі відсутності будь-якої реакції з боку контролюючого органу на заяву про розстрочення грошових зобовязань. Тому ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ», застосовуючи аналогію закону - п.56.9 ст.56 ПК України, який передбачає задоволення скарги платника податків у разі відсутності відповіді контролюючого органу до закінчення строку, встановленого Законом, здійснював сплату грошових зобовязань з дотриманням строків, які зафіксовані у графіку погашення податкових зобовязань, що додавався до заяви про їх розстрочення. Також зазначає, що ПК України не передбачено граничних строків подання уточнюючого розрахунку податкових зобовязань з ПДВ і відповідно не передбачено граничних строків сплати податкових зобовязань, задекларованих на підставі таких розрахунків, тому і не міг їх порушити.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19.03.2018 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

З вказаним судовим рішенням не погодився позивач, подавши апеляційну скаргу, в якій зазначає, що таке прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи. Просить оскаржуване рішення скасувати повністю, задовольнивши позов.

В доводах апеляційної скарги позивач не погоджується з висновком суду про те, що податкове законодавство надає право платнику податків уточнювати податкову звітність шляхом подання уточнюючих розрахунків. Водночас в разі збільшення суми грошового зобов'язання, яке підлягало сплаті у минулих податкових періодах, платник податків зобов'язаний до подання уточнюючого розрахунку сплатити суму задекларованого та недоплаченого грошового зобов'язання, а також сплатити штраф в розмірі трьох відсотків від такої суми, оскільки суд трактує абзац а) пп. З п. 50.1 ст.50 ПК України таким, що сплаті в даному випадку до подання уточнюючого розрахунку підлягає лише штраф, а не сума недоплати. Зазначає, що податковим кодексом не передбачено граничних строків подання уточнюючого розрахунку податкових зобов'язань з ПДВ, а відповідно не передбачено граничних строків сплати податкових зобов'язань, задекларованих на підставі таких розрахунків. Якщо такі строки сплати не передбачені, то підприємство і не могло їх порушити. Крім того, товариство звернулось до Львівського управління ОВПП ДФС з заявою щодо розстрочення грошових зобовязань з ПДВ. До заяви було додано документи на підтвердження існування обставин, перелік яких визначено КМУ, як це передбачено п. 100.4 ст.100 ПК України. Однак, ні протягом встановленого терміну, ні на момент складення Акту перевірки, ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» не отримало рішення контролюючого органу про розстрочення грошових зобовязань чи про відмову в такому розстроченні. В податковому законодавстві відсутні норми, які б врегульовували правовідносин, що виникають за відсутності відповіді контролюючого органу на заяву платника податків щодо вирішення питання про розстрочення грошових зобовязань. Тобто існують прогалини, за яких можливе застосування аналогії закону, вданому випадку вважає за можливе застосувати п.56.9 ст.56 ПК України, який зокрема передбачає задоволення скарги платника податків у разі відсутності відповіді контролюючого органу до закінчення строку, встановленого Законом.

Подаючи відзив на апеляційну скаргу, Офіс ВПП ДФС вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Перевіркою встановлено несвоєчасну сплату ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» самостійно визначеного грошового зобовязання з ПДВ згідно з поданим уточнюючим розрахунком від 19.05.2017 № у звязку з чим проведено розрахунок штрафної санкції в загальній сумі 11035135,01 грн. Твердження позивача про відсутність рішення про розстрочення грошових зобовязань та застосування в такому випадку аналогії закону є безпідставним, оскільки в силу вимог п.100.2 ст.100 ПК України платник податків, який звертається до контролюючого органу із заявою про розстрочення грошових зобовязань, вважається таким, що узгодив суму такого грошового зобовязання. При цьому ПК України не передбачено, що у випадку звернення платника податку до контролюючого органу із заявою про розстрочення грошового зобовязання такий платник до отримання відповіді не повинен сплатити суму грошового зобовязання. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не зявились, що у відповідності до ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.4 ст.229, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши апеляційну скаргу в межах її доводів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних мотивів.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Судом першої інстанції встановлено і такі обставини підтверджуються матеріалами справи, що головним державним ревізором-інспектором відділу податкового супроводження підприємств торговельної галузі Львівського управління офісу великих платників податків ДФС ОСОБА_2 проведено камеральну перевірку ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» з питань дотримання вимог п.50.1 ст.50 ПК України щодо своєчасності сплати узгодженої суми податкового зобовязання з податку на додану вартість, за результатами якої складено акт від 21.07.2017 №184/28-10-48-06/37821544.

Під час перевірки встановлено несвоєчасну сплату узгодженої суми податкового зобовязання з ПДВ згідно з поданим уточнюючим розрахунком з ПДВ № від 19.05.2017 по терміну сплати 19.05.2017, чим порушено п.50.1 ст.50, п.57.1 ст.57 ПК України. Сума штрафної санкції за несвоєчасну сплату становить 11035135,01 грн.

На підставі акту перевірки від 21.07.2017 №184/28-10-48-06/37821544 Офісом ВПП ДФС прийняті податкові повідомлення-рішення від 05.09.2017 №, яким позивача зобовязано сплатити штраф у розмірі 11034516,54 грн, та №8824806, яким зобовязано ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» сплатити штраф в сумі 618,47 грн.

Не погоджуючись із наведеними податковими повідомленнями-рішеннями контролюючого органу, вважаючи їх протиправними, позивач оскаржив їх до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в разі збільшення суми грошового зобовязання, яке підлягало сплаті у минулих податкових періодах, платник податків зобовязаний до подання уточнюючого розрахунку сплатити суму задекларованого та недоплаченого грошового зобовязання, а також сплатити штраф в розмірі трьох відсотків від такої суми. Також суд дійшов висновку, що відсутність рішення контролюючого органу про розстрочення грошових зобовязань в разі подання платником податків відповідної заяви не припиняє сплату таким платником грошового зобовязання.

Суд апеляційної інстанції вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють вказані правовідносини, враховуючи наступне.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обовязки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обовязки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно п.п.16.1.3, 16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України платник податків зобовязаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Пунктом 36.1 статті 36 ПК України визначено, що податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

У відповідності до п.38.1 ст.38 ПК України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Пунктом 46.1 статті 46 ПК України передбачено, що податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов'язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

За правилами пункту 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Згідно п.57.1 ст.57 ПК України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.126.1 ст.126 ПК України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

З матеріалів справи видно, що 19.05.2017 ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» подало до контролюючого органу уточнюючий розрахунок податкових зобовязань з ПДВ у звязку з виправленням самостійно виявлених помилок за №, яким збільшило позитивне значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту звітного періоду березень 2017 на суму 87903134 грн.

В силу приписів пункту 50.1 статті 50 ПК України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.

Платник податків, який самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє факт заниження податкового зобов'язання минулих податкових періодів, зобов'язаний, за винятком випадків, установлених пунктом 50.2 цієї статті: а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму недоплати та штраф у розмірі трьох відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку. Цей штраф не застосовується у разі подання уточнюючого розрахунку до податкової декларації з податку на прибуток підприємств за попередній податковий (звітний) рік з метою здійснення самостійного коригування відповідно до статті 39 цього Кодексу у строк не пізніше 1 травня року, наступного за звітним; б) або відобразити суму недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за податковий період, наступний за періодом, у якому виявлено факт заниження податкового зобов'язання, збільшену на суму штрафу у розмірі п'яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми грошового зобов'язання з цього податку.

З врахуванням наведених норм Податкового кодексу України суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що платник податків має право уточнювати податкову звітність шляхом подання уточнюючих розрахунків і у разі збільшення суми грошового зобовязання, яке підлягало сплаті у минулих податкових періодах, зобовязаний до подання уточнюючого розрахунку сплатити суму задекларованого та недоплаченого грошового зобовязання, а також сплатити штраф в розмірі трьох відсотків від такої суми.

З тих підстав колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що Податковим кодексом України не передбачено граничних строків сплати податкових зобовязань, задекларованих на підставі уточнюючих розрахунків.

Таким чином, подавши 19.05.2017 до контролюючого органу уточнюючий розрахунок, яким збільшено суму податкового зобовязання з ПДВ за звітний період березень 2017 на 87903134 грн, позивач зобовязаний був сплатити вказану суму зобовязання та штраф до подання такого розрахунку.

Як вірно встановив суд першої інстанції, ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» несвоєчасно сплатило задеклароване згідно з уточнюючим розрахунком від 19.05.2017 № грошове зобовязання з ПДВ.

При проведенні камеральної перевірки відповідач здійснив розрахунки штрафних санкцій, правильність яких позивачем не оспорюється.

Водночас, обґрунтовуючи протиправність застосування до ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» штрафу, позивач зазначає, що звертався до Офісу ВПП ДФС із заявою про розстрочення грошових зобовязань, рішення за результатами розгляду якої не отримав.

Застосовуючи аналогію закону з посиланням на п.56.9 ст.56 ПК України здійснював сплату узгодженої суми грошового зобовязання з ПДВ з дотриманням строків, які зафіксовані в графіку погашення грошових зобовязань, що додавався до заяви про їх розстрочення.

Судом встановлено, що ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» 19.05.2017 звернулось до контролюючого органу із заявою щодо надання розстрочення грошового зобовязання з ПДВ в сумі 60540228 грн, до якої додавав відповідні документи щодо розстрочення.

Львівським управлінням Офісу ВПП ДФС 22.05.2017 скеровано до Офісу ВПП ДФС висновок щодо розстрочення грошових зобовязань ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ».

Згідно листа Офісу ВПП ДФС від 27.06.2017 ДФС України розглянуло висновок щодо можливості розстрочення грошового зобовязання та копії документів, необхідні для прийняття рішення про розстрочення, та повідомило ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» про відсутність підстав для надання розстрочення грошових зобовязань ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ», оскільки заявником не дотримано вимог постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2010 №1235 «Про затвердження переліку обставин, що свідчать про наявність загрози виникнення або накопичення податкового боргу, і існування таких обставин» та наказу Міністерства доходів і зборів України від 10.10.2013 №574 «Про затвердження Порядку розстрочення (відстрочення) грошових зобовязань (податкового боргу) платників податків».

Відповідно до пунктів 100.1, 100.2, 100.13 статті 100 ПК України розстроченням, відстроченням грошових зобов'язань або податкового боргу є перенесення строків сплати платником податків його грошових зобов'язань або податкового боргу під проценти, розмір яких дорівнює розміру 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на день прийняття контролюючим органом рішення про розстрочення, відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу. Платник податків має право звернутися до контролюючого органу із заявою про розстрочення та відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу. Платник податків, який звертається до контролюючого органу із заявою про розстрочення, відстрочення грошових зобов'язань, вважається таким, що узгодив суму такого грошового зобов'язання. Порядок розстрочення та відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу платника податків встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.10.2013 №574 затверджено Порядок розстрочення (відстрочення) грошових зобовязань (податкового боргу) платників податків (далі Порядок №574).

Пунктом 1.4 Порядку №574 передбачено, що розстрочення (відстрочення) грошових зобовязань (податкового боргу) вважається наданим, якщо на підставі заяви платника податків прийнято відповідне рішення органу доходів і зборів та укладено договір про розстрочення (відстрочення).

Як визначено пунктом 1.8 Порядку №574 подання заяви про розстрочення (відстрочення) грошових зобовязань (податкового боргу) не припиняє сплату платником податку грошового зобовязання (податкового боргу) до дня прийняття рішення про розстрочення (відстрочення).

Отже, відсутність рішення контролюючого органу про розстрочення грошових зобовязань в разі подання платником податків відповідної заяви не припиняє сплату таким платником грошового зобовязання.

Щодо доводів позивача, що ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ», не отримавши письмової відмови у задоволенні розстрочення грошових зобовязань, застосовуючи аналогію закону та принцип презумпції правомірності рішень платника податку, здійснював сплату грошових зобов'язань з дотриманням строків, які зафіксовані у графіку погашення розстрочення податкових зобов'язань, що додавався до заяви про розстрочення грошових зобовязань.

Однак слід зазначити, що згідно п. 56.9 ст. 56 ПК України саме скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому пункту, а не заява щодо розстрочення грошових зобовязань.

Відтак, посилання апелянта на правомірність сплати ним грошового зобовязання згідно з графіком, який додавався до заяви про розстрочення грошових зобовязань, не ґрунтуються на вимогах Порядку №574.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, у свою чергу відповідач як субєкт владних повноважень довів належними та допустимими доказами правомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень у звязку з чим відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законними і не підлягають скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права; у ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правових наслідків є правильними, натомість доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, яке необхідно залишити без змін, тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОГ Рітейл» залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 березня 2018 року у справі № 803/1634/17 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частин з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повне судове рішення складено 08.06.2018.