Справа № 825/1662/18
Суддя: Непочатих В.О.
Дата ухвалення: 2018-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2018 року Чернігів Справа № 825/1662/18

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Непочатих В.О., розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 Нярко до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування наказу та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Громадянин ОСОБА_1 Нярко звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просить: скасувати наказ відповідача від 22.03.2018 № 27; зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 22.03.2018 наказом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 27 йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону. Вважає оскаржуваний наказ незаконним та необґрунтованим, прийнятим без врахування фактів систематичного порушення прав людини в країні походження позивача ОСОБА_1. Зазначає, що був змушений залишити ОСОБА_1, через переслідування, повязані з його приналежністю до певної соціальної групи.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки позивач не переховується від переслідування за конвенційними ознаками та не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності внаслідок своїх особистих бажань зміни життя на краще, а тому легально, за короткостроковою візою прибув на територію України з метою навчання в Університеті імені ОСОБА_2. Зазначає, що в ОСОБА_1, країні походження позивача, не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуація стабільні, в країні діє система судових та правоохоронних органів, що спростовує твердження позивача щодо систематичного порушення прав людини в ОСОБА_1.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 Нярко (ІНФОРМАЦІЯ_1) є громадянином ОСОБА_3 і 23.04.2017 легально прибув до України, і на підставі клопотання Університету імені ОСОБА_2, отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні ТР164558 від 28.04.2017 терміном дії до 01.12.2017, яка в подальшому 20.09.2017 була скасована ГУ ДМС України в Дніпропетровській області.

27.02.2018 позивач звернувся до відповідача з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У своїй заяві позивач зазначив, що заборгував кошти, а тому якщо повернеться до ОСОБА_3 може померти або буде заарештований (а.с. 24-26).

Під час процедури розгляду заяви позивача з ним було проведено співбесіду, що підтверджується копією протоколу співбесіди від 03.03.2018 (а.с. 39-42).

22.03.2018 завідувачем сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області ОСОБА_4 був винесений висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту по справі № 2018CN005 громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 Нярко, згідно якого вважає за доцільне відмовити громадянину ОСОБА_3, ОСОБА_1 Нярко (Ньярко Енох), ІНФОРМАЦІЯ_1, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, заява якої є очевидно необгрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону (а.с. 57-62).

За результатами розгляду матеріалів справи позивача, відповідачем було прийнято наказ від 22.03.2018 № 27 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_5, ОСОБА_1 Нярко, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону (а.с. 54).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно частини першої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин (частина сьома статі 7 Закону № 3671-VI).

Так, згідно частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

В силу частини першої статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд враховує, що позивач прибув в Україну 23.04.2018 за паспортом громадянина ОСОБА_5 № G1058466, який він оформив у законний спосіб у 2015 році в ОСОБА_1, м. Суняні, на підставі студентської візи, з метою навчання в Університеті імені ОСОБА_2. Мав намір виїхати до Польщі та при перетині державного кордону, за відсутності документів, був затриманий. 27.02.2018 позивач звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки є реальні побоювання стати жертвою переслідувань через приналежність до певної соціальної групи.

З анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протоколу співбесіди, наявних в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що причиною приїзду в Україну було навчання та в подальшому виїзд до Польщі з метою отримання доходу.

Відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, рухома бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, на переконання суду позивач не є біженцем, оскільки територію ОСОБА_1 залишив добровільно, прибув до України легально, на підставі студентської візи.

З викладеного слідує, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювань стати жертвою переслідувань через приналежність до певної соціальної групи є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною сьомою статті 8 Закону № 3671-VI передбачено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

23.03.2018, тобто протягом трьох робочих днів з дня прийняття наказу, позивачу було направлено повідомлення № 41 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому вказано причину відмови і роз'яснено порядок оскарження рішення (а.с. 7, 56).

Отже, відповідачем дотримано строк та вимоги Закону № 3671-VI щодо повідомлення позивача про прийняте рішення.

У відповідності до вимог частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що в задоволенні позову громадянина ОСОБА_1 Нярко необхідно відмовити повністю.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянина ОСОБА_1 Нярко (вул. Любецька, буд. 60-А, м. Чернігів, 14000) до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (вул. Шевченка, буд. 51-а, м. Чернігів, 14000, ) про скасування наказу та зобовязання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 червня 2018 року.

Суддя В.О. Непочатих