Справа № 826/9417/16
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2018-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року

м. Київ

Справа № 826/9417/16

Провадження № 11-444апп18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Прокопенка О. Б.,

суддів Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу № 826/9417/16 за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грек Анжеліки Василівни (далі - Приватний нотаріус), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Трансметалпродукт», Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Перехідний банк РВС Банк», про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 березня 2017 року (суддя Аблов Є. В.) та Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року (у складі колегії суддів Губської Л. В., Оксененка О. М., Федотова І. В.),

УСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Приватного нотаріуса, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Приватного нотаріуса від 26 травня 2016 року, індексний № 29765535, про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» на нерухоме майно: об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, загальна площа 245,1 кв. м, житлова площа 157,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 (далі - нерухоме майно); та земельну ділянку площею 2500 кв. м, що знаходиться за тією ж адресою (далі - земельна ділянка);

- зобов'язати відповідача поновити в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 в розділі «актуальна інформація про право власності» на нерухоме майно та земельну ділянку.

Під час розгляду справи суди встановили такі фактичні обставини справи.

2 жовтня 2008 року між позивачем та ВАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір на забезпечення зобов'язань позичальника, що випливають із кредитного договору від 1 жовтня 2008 року № Т010708-К/32, який укладено між ВАТ «Сведбанк» і ТОВ «Трансметалпродукт», відповідно до якого іпотекодержатель надає позичальнику право користуватися кредитом у розмірі 390 тис. грн під проценти з кінцевим терміном повернення 30 вересня 2009 року.

Приватний нотаріус 18 квітня 2016 року прийняв рішення № 29765535 про державну реєстрацію права власності на майно, яке було предметом іпотеки.

ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» (який є правонаступником ПАТ «Омега банк» за вказаним кредитним договором, який, у свою чергу, є правонаступником ВАТ «Сведбанк») на підставі договору іпотеки звернувся із заявою про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень (щодо права власності) на нерухоме майно та земельну ділянку, на підставі чого відповідач прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29765535 від 26 травня 2016 року, за ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» та вніс запис до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Договором іпотеки передбачено певний порядок і спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

У договорі іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема, у пункті 12.3 договору сторони дійшли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке викладене у підпунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього договору.

Тобто сторони договору іпотеки дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з окремим договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 21 березня 2017 року закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), чинного до 15 грудня 2017 року.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, пославшись на висновки Верховного Суду України, наведені у постанові від 14 червня 2016 року у справі

№ 21-41а16, виходив із того, що правовідносини, пов'язані із невиконанням умов цивільно-правової угоди, не є публічно-правовими, оскільки випливають із договірних відносин, а відтак мають вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства, а не адміністративного.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишив без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Не погодившись із такими судовими рішеннями, ОСОБА_3 19 червня 2017 року подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального права при визначенні підвідомчості спору, просив скасувати ухвали судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі та направити справу до суду першої інстанції для її розгляду по суті.

На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_3 посилається на те, що цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки у вказаних правовідносинах відсутній спір про право між сторонами, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії відповідача, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

У запереченні на касаційну скаргу представник ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій винесли законні рішення про те, що спірні правовідносини у цій справі не є публічно-правим, а випливають із договірних відносин і мають вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК). Просить касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій -без змін.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 31 липня 2017 року відкрив касаційне провадження за скаргою ОСОБА_3

28 березня 2018 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду постановив ухвалу, якою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС.

Відповідно до цієї норми справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Оскільки ОСОБА_3 у касаційній скарзі серед інших доводів зазначає й про те, що спірні правовідносини є публічно-правовим і підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність правових підстав для прийняття цієї справи до розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 КАС провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах, установлених статтею 341 КАС, наведені в касаційній скарзі аргументи, дослідивши доводи, викладені в запереченнях на касаційну скаргу, щодо дотримання судами правил предметної юрисдикції, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною другою статті 4 КАС (у зазначеній редакції) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС (у зазначеній редакції) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб'єкта владних повноважень, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 ЦПК (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

З установлених судами фактичних обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи (здебільшого між позивачем і третьою особою) у зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань і реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки - нерухоме майно та земельну ділянку, а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

За практикою Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, враховуючи суть спірних правовідносин та їх суб'єктний склад, правильно застосували норми процесуального права та обґрунтовано дійшли висновку про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що він звернувся за захистом своїх цивільних прав, а тому справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За правилами статті 350 КАС у чинній редакції суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 березня 2017 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року - без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2. Ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 березня 2017 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

У повному обсязі постанову складено і підписано 1 червня 2018 року.

Суддя-доповідач О. Б. Прокопенко
Судді: С. В. Бакуліна Н. П. Лященко
В. В. Британчук Л. І. Рогач
Д. А. Гудима О. С. Золотніков О. Р. Кібенко І. В. Саприкіна О. М. Ситнік О. С. Ткачук
В. С. Князєв Л. М. Лобойко В. Ю. Уркевич О. Г. Яновська