Справа № 820/5890/16
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2018-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року

Київ

справа №820/5890/16

адміністративне провадження №К/9901/22805/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Бившевої Л.І. (суддя доповідач), Хохуляка В.В., Шипуліної Т.М., розглянув заяву Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 06.06.2017 у справі за позовом ОСОБА_3 до Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 подала до суду позов, в якому просить скасувати податкове повідомлення-рішення від 24.10.2016 № 88-13-03 про визначення грошового зобов'язання з транспортного податку в сумі 22916,67 грн. за 2015 рік.

Харківський окружний адміністративний суд постановою від 02.02.2017 позов задовольнив повністю. Скасував вказане податкове повідомлення-рішення.

Харківський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 21.03.2017 залишив без змін постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02.02.2017.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 06.06.2017 на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційного скаргою Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02.02.2017 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2017.

Харківська об'єднана державна податкові інспекція Головного управління ДФС у Харківській області у серпні 2017 року подала до Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 06.06.2017 з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 06.06.2017 та направити справу на розгляд суду касаційної інстанції.

Заявник свої вимоги обґрунтовує тим, що Вищий адміністративний суд України неоднаково застосував одні і ті самі норми матеріального права: статті 4, 10, 12, 267 Податкового кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах: ухвали, щодо якої подано заяву про перегляд, та ухвали цього суду від 03.08.2016 у справі № 820/1677/16 (К/800/21024/16), постанови від 28.09.2016 у справі № 826/18692/15 (К/800/10935/16).

Верховний Суд України ухвалою від 20.09.2017 відкрив провадження у справі.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У зв'язку з припиненням діяльності Верховного Суду України, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2018 для розгляду справи визначено колегію суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач), Шипуліна Т.М., Хохуляк В.В.

Верховний Суд, з'ясовуючи питання наявності обставин для перегляду ухвали від 06.06.2017 з підстави, передбаченої у пункті 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах), зважає на таке.

Вищий адміністративний суд України постановою від 28.09.2016 у справі № 826/18692/15 (№ К/800/10935/16), на яку посилається заявник в обґрунтування неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, не погодився з висновками судів першої і апеляційної інстанції щодо протиправності податкового повідомлення-рішення про визначення фізичній особі транспортного податку за період: другий - сьомий місяці 2015 року в сумі 12 499,98 грн.

Контролюючий орган за вказаним податковим повідомленням-рішенням визначив фізичній особі транспортний податок за 2015 рік, оскільки вважав, що згідно з положеннями підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України ця особа є платником транспортного податку через те, що має власний зареєстрований в Україні легковий автомобіль, що використовувався до 5 років і має об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см., та відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України є об'єктом оподаткування.

Суд касаційної інстанції у справі № 826/18692/15 застосував підпункт 16.1.4 пункту 16.1 статті 16, підпункт 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, підпункт 267.1.2 пункту 267.1, підпункт 267.2.1 пункту 267.2, пункту 267.4, підпункт 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України та дійшов висновку, що контролюючий орган, визначаючи фізичну особу платником транспортного податку, діяв на підставі закону та у відповідності із встановленими повноваженнями.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 03.08.2016 № 820/1677/16 (№ К/800/21024/16), на яку також посилається заявник в обґрунтування неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, відмовив у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою позивача на постанову суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування податкового повідомлення про визначення фізичній особі транспортного податку за 2015 рік. Суд касаційної інстанції зазначив, що зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення не вбачається порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 06.06.2017 у справі № 820/5890/16, про перегляд якої подано заяву, відмовив у відкритті касаційного провадження на судові рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову про скасування податкового повідомлення-рішення про визначення фізичній особі транспортного податку за 2015 рік, мотивуючи свою позицію тим, що зміст оскаржуваних судових рішень не дає підстав для висновку про те, що суди попередніх інстанцій неправильного застосували норми матеріального чи процесуального права, обґрунтування касаційної скарги, її зміст і доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Таким чином, суд касаційної інстанції при вирішенні справи № 820/5890/16 визнав правильним застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, які регулюють подібні правовідносини, що пов'язані з визначенням органом доходів і зборів грошового зобов'язання з транспортного податку за 2015 рік фізичній особі, яка має власний зареєстрований в Україні легковий автомобіль, що використовувався до 5 років і має об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Так, суди попередніх інстанцій у справі № 820/5890/16, застосували положення пункту 4.4 статті 4, пунктів 8.1, 8.3 статті 8, підпункту 10.1.1 пункту 10.1, пункту 10.3 статті 10, пункту 12.3 статті 12, підпунктів 12.3.2, 12.3.3, 12.3.4, 12.3.5 пункту 12.3, пункту 12.5 статті 12, статті 265, підпункту 267.1.1 пункту 267.1, підпункту 267.2.1 пункту 267.2, підпункту 267.3.1 пункту 267.3, пункту 267.4, підпункту 267.5.1 пункту 267.5, підпунктів 267.6.1, 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України, та дійшли висновків про протиправність визначення позивачу транспортного податку за 2015 рік.

Суди першої і апеляційної інстанції виходили з того, що встановлення місцевих податків є виключною компетенцією місцевих рад і Верховна рада не може підміняти власними повноваженнями цю компетенцію. Вважає, що незалежно від прийняття або неприйняття рішення місцевою радою у 2015 році щодо встановлення транспортного податку, цей податок міг справлятися не раніше 2016 року з огляду на неможливість збігу між періодом опублікування рішення місцевої ради (до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування транспортного податку (плановий період)) та зазначеним плановим періодом. Рішення місцевих рад щодо транспортного податку, прийняті у 2015 році та опубліковані протягом січня-лютого 2015 року, не могли бути застосовані у 2015 році, і могли передбачати плановим періодом лише 2016 рік.

Таким чином, підтвердилися обставини для перегляду ухвали суду касаційної інстанції від 06.06.2017 у справі № 820/5890/16, передбачені у пункті 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах).

За результатами перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 06.06.2017 у справі № 820/5890/16 Верховний Суд, вирішуючи питання щодо застосування норм права, що регулюють правовідносини, пов'язані з нарахуванням та сплатою транспортного податку за 2015 рік, зважає на таке.

Відповідно до статті 57 Конституції України кожному гарантується право знати свої права і обов'язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені, зокрема, статтею 57 цією Конституції.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII статтю 267 Податкового кодексу України викладено в редакції, за якою запроваджено новий місцевий податок - транспортний податок. Закон України від 28.12.2014 №71-VIII набрав чинності з 01.01.2015.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Згідно з підпунктом 267.2.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

У відповідності до підпункту 267.3.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування згідно з підпунктом 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

За пунктом 267.4 статті 267 Податкового кодексу України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000,00 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Відповідно до підпункту 267.5.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України передбачено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Відповідно до пункту 8.3 статті 8 Податкового кодексу України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

За підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 Податкового кодексу України до переліку місцевих податків належить податок на майно.

Відповідно до статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається, зокрема, з транспортного податку.

Враховуючи наведене, транспортний податок є місцевим податком.

Частиною першої статті статтею 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування, зокрема, встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону.

Згідно з пунктом 4.4 статті 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Пунктом 10.2 статті 10 Податкового кодексу України передбачено, що місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Згідно з підпунктом 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

Підпунктом 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Відповідно до підпункту 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 Податкового кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать: до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об'єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов'язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Зі змісту наведених норм закону випливає, що встановлення податку на майно, зокрема в частині транспортного податку, є обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення до початку наступного бюджетного періоду.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Так, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Таким чином, норма передбачає період опублікування рішення ради (період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період (період, який є наступним за плановим). Ці періоди не співпадають у часі.

Аналіз наведених норм матеріального права свідчить, що рішення місцевих рад стосовно транспортного податку, прийняті в 2015 році та опубліковані протягом січня-лютого 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік і саме з цього періоду транспортний податок міг вважатися встановленим місцевою радою.

З огляду на неможливість збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом (у якому планується встановити місцевий податок) відповідно до норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, застосування контролюючим органом положень Закону України від 28.12.2014 №71-VIII з метою оподаткування може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року.

Зважаючи на викладене, підстави для справляння транспортного податку у 2015 році відсутні. Законодавчою перешкодою для цього є норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що суд касаційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права. У задоволенні заяви Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області належить відмовити.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Харківській області відмовити.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

Верховного Суду Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк

Т.М. Шипуліна