Справа № 826/15194/17
Суддя: Бужак Н.П.
Дата ухвалення: 2018-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Троян Н.М.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2018 року, суддя Власенкова О.О., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, третя особа: судовий експект відділу військових експертиз Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, третя особа: судовий експект відділу військових експертиз Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України ОСОБА_3, в якому просив скасувати рішення Експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 27.07.2016 року № 6(9) про присвоєння кваліфікації судового експерта зі спеціальності за видом судової експертизи - "військова", індекс та вид експертної спеціальності - "16.1 Військові дослідження", та видачу свідоцтва експерта НОМЕР_1 ОСОБА_3.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 27.07.2016 року №6(9) присвоєно кваліфікацію судового експерта за спеціальністю "16.1 Військові дослідення" в.о.старшого наукового співробітника відділу військових експертиз ОСОБА_3.

На підставі цього рішення ОСОБА_3 видано свідоцтво НОМЕР_1 про присвоєння кваліфікації судового експерта з правом проведення військових експертиз за спеціальністю "16.1 Військові дослідження" строком дії до 27.07.2021 року.

Рішення прийнято комісією у складі: заступника голови комісії - ОСОБА_4, секретаря - ОСОБА_18., членів комісії: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_19 та за участі ОСОБА_3 на підставі наданих для цього документів: подання, характеристики, проектів висновків, виконаних ОСОБА_3 та рецензій на них.

На підставі указаного рішення судовому експерту ОСОБА_3 видано свідоцтво НОМЕР_1 про присвоєння кваліфікації судового експерта з правом проведення військових експертиз за спеціальністю "16.1 Військові дослідження".

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У пункті 8 частини першої статті 4 КАС України зазначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Колегія суддів зазначає, що аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника.

За змістом статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. У деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Отже, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Таким чином, захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають лише порушені права та інтереси осіб, а задоволенню ті позовні вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Виходячи з викладеного, обов'язковою умовою для задоволення позовних вимог є участь позивача у правовідносинах, які вказана оспорювана норма регулює.

Як свідчить судова практика у справах, які стосуються оскарження актів індивідуальної дії, загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

З'ясування цієї обставини має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки індивідуальні ж акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені.

Правовий акт індивідуальної дії породжує права й обов'язки тільки того суб'єкта (чи визначеного цим актом кола суб'єктів), якому його адресовано. Відсутність у позивача прав чи обов'язків у зв'язку з прийняттям оскаржуваного акту, який не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Така позиція була неодноразово висловлена у відповідних рішеннях Вищим адміністративним судом України та повністю узгоджується з висновкам Верховного суду України, викладеними у постанові від 27 жовтня 2015 року.

Отже, оскарження нормативно-правового акту лише особами, щодо яких його застосовано, а також особами, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт, має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії. Відсутність у будь-кого, в тому числі і заявника, прав чи обов'язків у зв'язку із виданням оскаржуваного акту індивідуальної дії, не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 оскаржує рішення Експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 27.07.2016 року № 6(9) про присвоєння кваліфікації судового експерта зі спеціальності за видом судової експертизи - "військова", індекс та вид експертної спеціальності - "16.1 Військові дослідження", та видачу свідоцтва експерта НОМЕР_1 ОСОБА_3.

Враховуючи викладене, колегія суддів, зазначає, що рішення, прийняте відповідачем, є актом індивідуальної дії, стосується виключно ОСОБА_3, для якого має юридичну силу. Жодних прав та обов'язків для позивача це рішення не встановлює, тобто не породжує публічно-правові відносини між ним та відповідачем.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та пункт 1 резолютивної частини Рішення № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує кожному захист «своїх прав», які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Адже саме в такому контексті сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

Як зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд України (постанови від 15.04.2014 у справі №21-63а14, 15.07.2014 у справі №21-273а14, 07.10.2014 у справі №21-397а14, 20.01.2015 у справі №21-603а14, 27.01.2015 у справі №21-436а14, 21.04.2015 у справі №21-96а15) та рішеннях Верховний Суд (постанови від 14.03.2018 у справі №9901/22/17, 20.03.2018 у справі № 800/376/11) в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 27.07.2016 року № 6(9) про присвоєння кваліфікації судового експерта зі спеціальності за видом судової експертизи - "військова", індекс та вид експертної спеціальності - "16.1 Військові дослідження", та видачу свідоцтва експерта НОМЕР_1 ОСОБА_3 є актом індивідуальної дії та не створюють для позивача правових наслідків, не змінюють та не припиняють будь-яких його прав та інтересів.

Щодо доводів апелянта про те, що його права та інтереси чіпаються оскаржуваним рішенням, оскільки експертом було проведено експертизу у кримінальній справі і одне з питань, яке вирішувалось експертизою, стосувалось саме ОСОБА_2, колегія суддів зазначає наступне.

Третім відділом з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні від 15.04.2014 року №0000384 за фактами втрати службовими особами управління СБУ в Луганській області документів, що містять державну таємницю, та недбалого ставлення останніх до своїх обов'язків, внаслідок чого 06.04.2014 року захоплено адміністративну будівлю названого управління та стрілецьку зброю, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 329, частиною другою статті 425 Кримінального кодексу України.

У цьому кримінальному провадженні позивач був допитаний у якості свідка.

У ході зазначеного кримінального провадження призначено судову військову експертизу, проведення якої доручено судовому експерту третього кваліфікаційного класу відділу військових експертиз Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України ОСОБА_3, який має кваліфікацію судового експерта за спеціальністю "Судова експертиза" (свідоцтво НОМЕР_1 від 27.07.2016 року, діє до 27.02.2021 року) та стаж експертної роботи з 2014 року.

За результатами експертизи судовим експертом ОСОБА_3 складено висновок експерта від 26.10.2016 року №6098/16ДСК.

Постановою старшого слідчого в особливо важливих справах третього відділу з розслідування кримінальних проваджень управлінь з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України від 26.12.2016 року закрито кримінальне провадження від 15.04.2014 року №0000384 на підставі пункту 2 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв'язку з встановленням відсутності в діянні службових осіб управління СБУ в Луганській області складу кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 329, частиною другою статті 425 Кримінального кодексу України.

Позивач не був фігурантом даної кримінальної справи, а лише, як зазначено судом вище, був допитаний в якості свідка.

Отже, та обставина, що по справі було проведено експертизу за участю експерта ОСОБА_3, колегія суддів вважає, ніяким чином не впливає на законність і обгрунтованість рішення №6(9) Експертно-кваліфікаційної комісії Київського НДІ судових експертиз. Присвоєння кваліфікації судового експерта з спеціальності (вид експертизи - військова) ОСОБА_3 мало місце не в рамках порушеної кримінальної справи для проведення екпертизи у даній кримінальній справі, а взагалі для роботи, пов'язаної з проведенням відповідних експертиз в області військових досліджень.

Сам висновок екпертизи є лише доказом у кримінальній справі, а тому суд, який розглядає кримінальну справу, вправі прийняти цей доказ або ж відхилити його.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що у постанові про закриття кримінального провадження з посиланням на ст 101 КПК України зазначено про неможливість використання висновку експерта як доказу у даному кримінальному провадженні, оскільки він суперечить діючому законодавству та матеріалам досудового розслідування.

Також колегія суддів зазначає, що суд в рамках даної справи не має права надавати правової оцінки висновкам експертизи, проведеної у рамках кримінальної справи.

З метою з'ясування обставин, що стосуються питань атестування судових експертів, а потім з питань правомірності отримання ОСОБА_3 кваліфікації судового експерта за спеціальністю "16.1 Військові дослідження", ОСОБА_2 упродовж травня - вересня 2017 року неодноразово звертався до керівництва Міністерства юстиції України та Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України щодо надання роз'яснень з різних питань, пов'язаних із призначенням та проведенням судової експертизи, атестуванням судових експертів.

Так, у заяві від 14.05.2017 року, адресованій Міністерству юстиції України, позивач просив надати роз'яснення окремих вимог Закону України "Про судову експертизу", Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2015 року №301/5, Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертиз досліджень та науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5.

Листом від 26.05.2017 року №20221/Ж-13575/ 9 Міністерство юстиції України надало позивачу запитувані роз'яснення.

У скарзі від 14.06.2017 року, адресованій Міністерству юстиції України, позивач просив призначити та провести в Міністерстві юстиції України службове розслідування за фактом порушення членами експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України 27.07.2016 року вимог статті 17 Закону України "Про судову експертизу" при прийнятті рішення №6 (9) про присвоєння кваліфікації судового експерта з спеціальності (вид с удової експертизи - військова, індекс та вид експертної спеціальності - 16.1 Військові дослідження) ОСОБА_3 та видачі йому свідоцтва експерта НОМЕР_1, оскільки у складі експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз міністерства юстиції України були відсутні на той час обов'язкові мінімум 2 фахівця з вищевказаної спеціальності, які б мали стаж практичної експертної роботи за даною спеціальністю не менше п'яти років. За результатами службового розслідування притягнути винних осіб - членів експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України до дисциплінарної відповідальності, а також вирішити питання про позбавлення ОСОБА_3 кваліфікації судового експерта з указаної вище спеціальності.

З вказаного листа вбачається, що станом на час його написання, тобто з 14.06.2017 позивач знав про оскаржуване рішення Експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 27.07.2016 року, з яким не погоджувався.

Відповідно до рішення №6(9) засідання експертно-кваліфікаційної комісії Київського НДІ судових експертиз (а.с. 140 т2) від 27 липня 2016 року вбачається, що при прийнятті рішення були присутніми 14 членів комісії, у т. ч. члени комісії, які є військовослужбовцями.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про судову експертизу» у редакції, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення від 27 липня 2016 р) для присвоєння та позбавлення кваліфікації судового експерта і кваліфікаційних класів створюються експертно-кваліфікаційні комісії при міністерствах та інших центральних органах виконавчої влоади, до сфери управління яких належать спеціалізовані установи, що здійснюють судово-експертну діяльність.

До складу експертно-кваліфікаційних комісій входять найбільш досвідчені фахівці та науковці, які мають кваліфікацію судового експерта та стаж практичної роботи за спеціальністю не менше п'яти років. Серед них має бути не менше двох фахівців тієї експертної спеціальності і того класу, з яких комісія проводить атестацію, присвоює кваліфікацію судового експерта або кваліфікаційний клас, а також фахівець з процесуальних питань судової експертизи.

Порядок проведення атестації та присвоєння чи позбавлення кваліфікаційних класів судового експерта) визначається міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, до сфери управління яких належать державні спеціалізовані установи, що здійснюють судово-експертну діяльність (ст. 16 Закону).

Як зазнчив представник відповідача, застосування вимоги ст. 17 Закону щодо двох військових експертів фактично у 2016 році було не можливо, оскільки це був новий вид експертиз, а отже наявність стажу не менше 5 років військовим експертом є неможливим.

Абзацом 3 пункту 5 розділу 3 Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 04.03.2015 року №249/26694 визначено, що у разі розгляду питання щодо присвоєння кваліфікації судового експерта з експертної спеціальності, фахівці з якої відсутні в установі, чи нової експертної спеціальності, до змінного складу ЕКК можуть залучатися фахівці інших НДУСЕ, провідні фахівці наукових установ, навчальних закладів інших державних органів (установ).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, до складу змінного складу ЕКК під час розгляду спірного питання було залученого військового експерта ОСОБА_11 та військового ОСОБА_16, який проходив службу у Збройних Сизах з 1972 по 2010 роки, про що зазначено у рішенні №6(9).

Таким чином, доводи апелянта в цій частині є помилковими, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення №6(9) від 27 липня 2016 року прийнято з дотриманням вимог чинного законодавства, у спосіб, визначений законом, органом, який уповноважений на прийняття таких рішень.

Доказів порушення процедури присвоєння кваліфікації судового експерта з правом виконання експертиз за спеціальністю:16.1 «військові дослідження» ОСОБА_3, експерно-кваліфікаційною комісією Київського НДІ судових експертиз не встановлено.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2018 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 квітня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Повний текст виготовлено: 06 червня 2018 року.