Справа № 814/95/18
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2018-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2018 р. № 814/95/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до відповідача:Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, пр. Богоявленський, 55-Е, м. Миколаїв, 54018

про:зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Центрального об'єднаного Управління пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (далі - відповідач) з позовними вимогами про зобов'язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком починаючи з 17.08.2017 року.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує, тим, що вона є громадянкою України, хоча з 18.02.1997 року виїхала до Ізраїлю на постійне місце проживання. При цьому, маючи вік 73 роки, страховий стаж 35 років, враховуючи той факт, що при виїзді за кордон, та на час звернення до суду, позивачу відповідачем не була призначена та виплачена пенсія за віком, на яку вона має право відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV від 07.10.2003 року (далі - Закон України № 1058). 07.10.2009 року Конституційним судом України було прийнято рішення яким визнано положення п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону України № 1058 не конституційними, а від так пенсіонерові - громадянину України державні органи ПФУ повинні нараховувати та виплачувати пенсію не залежно де саме фактично проживає громадянин, який досяг пенсійного віку. Позивач просить суд зобов'язати відповідача призначити та виплачувати їй пенсії за віком починаючи з 17.08.2017 року.

Відповідач надав суду письмові заперечення проти позову, де зазначає, що у 2017 році Позивач звернулась через свого представника до УПФУ з заявою про призначення та виплату їй пенсії, але така заява була повернута позивачу в звязку з її невідповідністю нормам чиного законодавства щодо порядку звернення за призначенням пенсії. Відповідач зазначає, що особа, яка звертається за призначенням пенсії (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що посвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Окрім того відповідач зазначає, що відповідно до положень ч. 1 ст. 47 Закону України № 1058 пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк, не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, переюбаченому законодавством. В зв'язку з ненаданням всіх необхідних документів, визначених Порядком № 22-1 від 25.11.2005 року, а саме необхідно пред'явити оригінал паспорту де й буде зазначено місце реєстрації особи та вік, відповідачем було прийнято рішення про відмову у призначенні та виплаті пенсії.

Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Справа розглядається за правилами спрощеного провадження відповідно до ст. 263 КАС України в порядку письмового провадження.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2.

18.02.1997 року ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до країни Ізраїль, де була прийнята на консульський облік.

В матеріалах справи міститься рішення Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області від 24.07.2017 року, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії. Через те, що представником позивача не надано відповідачеві документ, що засвідчував би місце проживання (реєстрації) в Україні.

Суд вважає, що така правова позиція відповідача є хибною, та доводи висловлені УПФУ у рішенні про відмову у призначенні пенсії протирічать діючому законодавству, в тому числі й рішенню Конституційного суду від 07.10.2009 року, на яке посилається відповідач у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до положень Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (№1382-15), зазначено що особа має право на вільний вибір свого місця проживання, із збереженням усіх конституційних прав, зокрема права на отримання призначеної пенсії незалежно від місця.

Частина 2 ст. 2 цього Закону передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Приписами ст. 44, п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" гарантовано закріплене у Конституції право на отримання пенсійного забезпечення громадянами України.

Виходячи з аналізу вище перелічених норм права суд приходить висновку, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне місце проживання в Україні або відсутністю міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України та відповідно до Конституційних принципів держава повинна гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, що також передбачено ст. 46 Конституції України.

З дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-р/п/2009 щодо неконституційності положень виникли підстави для призначення конституційного права позивача на виплату пенсії особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, на підставі положень Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування".

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України № 1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Слід зазначити, що конституційно охороняємі права людини (у даному випадку на соціальний захист) не мають бути залежні від наявності або відсутності законодавства (міжнародних договорів), яким би був врегульований механізм реалізації конституційних прав особи. А від так, суд критично оцінює посилання відповідача на відсутність відповідних міжнародних договорів між країнами України та Ізраїль, як підставу для позбавлення позивача на отримання пенсійних виплат, що належать їй по праву та їх захист здійснюється Конституцією України.

Однак , при цьому слід зазначити, що позивачем не надано до суду жодних доказів того, що вона була позбавлена можливості або про існування об'єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009, а це майже 9 років.

Виходячи з фактичних обставин справи представник позивача звернувся з письмовою заявою про призначення та виплату пенсії до УПФУ 14.07.2017 року, а з позовом до адміністративного суду представник позивача в її інтересах звернувся лише 15.01.2018 року.

Таким чином, суд приходить висновку, що адміністративний позов має бути задоволений в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 122 КАС України, тобто з 14.07.2017 року, оскільки позов поданий до суду 15.01.2018 року.

Частиною 2 ст. 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 12 та 19 травня 2015 року (справи №№ 21-180а15, 21-168а15 відповідно), а також від 8 червня 2016 року (справи № 21-174а16).

Оскільки, позивачем у позовних вимогах непоставлене питання про визнання протиправним та скасування Рішення УПФУ про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1, але саме це Рішення є рішенням суб'єкта владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства та існування цього Рішення як чинного може стати на заваді виконання рішення суду по цій справі, суд вважає за необхідне скористатися правом, наданим положеннями ч. 2 ст. 9 та ч. 2 ст. 5 КАС України, та вийти за межі позовних вимог з метою повного захисту порушеного права позивача.

Крім того, позивач ставить вимогу про зобов'язання виплати їй пенсії з проведенням індексації в майбутньому. Суд відмовляє в цій частині позовних вимог, оскільки відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ, де визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення здостатнього рівня населеня України, індексація пенсій особам, що постійно проживають за межами України, не проводиться.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Позивач надав квитанцію про сплату судового збору в сумі 704,80 грн., який підлягає стягненню на її користь з відповідача.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_2 ідетифікаційний код НОМЕР_1) до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-Е, м. Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250753) задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати Рішення Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області про відмову в призначенні та виплаті пенсії ОСОБА_1 від 24.07.2017 року за № 6503/02 та від 13.11.2017 року за № 424-м-01.

3. Зобов'язати Центральне об'єднане Управління пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області призначити пенсію за віком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) починаючи з 17.08.2017 року.

4. В решті позову відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-Е, м. Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250753) на користь ОСОБА_1 ( ідентифікаційний код НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.), сплачений квитанцією від 10.01.2018 року № 0.0.935095859.1.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. А. Устинов