Справа № 753/18899/17
Суддя: Даниленко В. В.
Дата ухвалення: 2018-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-а/753/58/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Даниленко В.В.

при секретарі - Слаква О.О.

розглянувши адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві адміністрації про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Управління праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання дій Управління праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації неправомірними щодо надання статусу інваліда війни, зобов'язання Управління праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації визнати позивача інвалідом війни та видати посвідчення відповідного зразка.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що позивач має право на визнання за ним статусу інваліда війни, отримання відповідного посвідчення та передбачені законодавством пільги, оскільки на момент аварії на Чорнобильській АЕС приймав участь в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. На підтвердження цього факту позивач надав відповідачу всі необхідні документи, однак Управлінням праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації відмовлено у наданні статусу інваліда війни та відповідного посвідчення з огляду на відсутність документального підтвердження залучення позивача особисто до формування Цивільної оборони згідно з наказом чи розпорядженням.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що відсутні будь-які первинні документи, що можуть підтвердити участь позивача у складі формувань Цивільної оборони та відсутні відомості про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що позбавляють встановити статус інваліда війни відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи, що підтверджено довідкою МСЕК про призначення інвалідності 2 групи (довічно), пов'язаного з роботами по ліквідації аварії на ЧАЕС та учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, 1 категорії, що підтверджується посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_2, виданого Державною адміністрацією м. Києва 14.08.1997 року (а.с. 6).

Позивач звернувся з заявою до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької РДА в м. Києві про визнання його інвалідом з наданням відповідного статусу та проханням видати посвідчення відповідного зразка у відповідності до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

У відповідь на звернення позивача Управління праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації листом № 01-08/2711 від 05.04.2017 року повідомило про відсутність правових підстав для надання статусу інваліда війни, оскільки не надано жодного первинного документу, який би підтвердив участь позивача у складі формувань Цивільної оборони (а.с. 7-8).

Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (далі по тексту - Закон № 3551-ХІІ) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно статей 1, 4 Закону № 3551-ХІІ даний Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я та активного довголіття, організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів, виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни, надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

У відповідності до статті 4 Закону № 3551-ХІІ ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до статті 7 Закону № 3551-ХІІ до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) чи пов'язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ до інвалідів війни, крім інших категорій громадян, належать також особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Виходячи зі змісту пункту 9 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", підставами для надання особі статусу інваліда війни є наявність двох складових умов: 1) особа повинна бути залучена до складу формувань ЦО під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) такій особі повинен бути встановлений статус особи, яка стала інвалідом внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Згідно з п.10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302 (далі по тексту - Положення № 302), посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Відповідно пункту 2 Положення № 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на підставі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

У частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Роз'яснення Комітету у справах пенсіонерів, ветеранів та інвалідів Верховної Ради України від 08.12.2005 року №0625/7-379 чинність ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" поширюється на осіб, які приймали участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, створених згідно діючого на той час законодавства, зокрема на підставі Положення про Цивільну оборону СРСР затвердженого Постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №1111 від 18.03.1976 року. Такі формування Цивільної оборони були створені згідно з розпорядженням начальника Цивільної оборони Київської області - Голови обласної ради, а також наказом начальника Цивільної оборони м. Біла Церква - Голови міської ради. Підтвердженням залучення особи до складу формувань Цивільної оборони є архівні дані за підписом та розпорядженням вищезазначених керівників Цивільної оборони.

Як вбачається зі ст. 1 Закону України вiд 03.02.1993 № 2974-XII "Про цивільну оборону" цивільна оборона України є державною системою органів управління, сил і засобів, що створюється для організації і забезпечення захисту населення від наслідків надзвичайних ситуацій техногенного, екологічного, природного та воєнного характеру.

Невоєнізовані формування цивільної оборони створюються в областях, районах, містах Києві та Севастополі, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності і підпорядкування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. До невоєнізованих формувань цивільної оборони зараховуються працездатні громадяни України, за винятком жінок, які мають дітей віком до 8 років, жінок з середньою та вищою медичною освітою, які мають дітей віком до 3 років, та осіб, які мають мобілізаційні розпорядження.

Згідно пункту 25 частини 4 Положення "Про невоєнізовані формування цивільної оборони і норми оснащення (табелізації) їх матеріально-технічними засобами", введене в дію Наказом начальника Цивільної оборони СРСР - замісником Міністра оборони СРСР від 06.07.1975 року №90 до складу формувань зараховуються в обов'язковому порядку громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років та жінки від 16 до 55 років, за виключенням військовозобов'язаних, що мають мобілізаційні розпорядження, інвалідів І та ІІ груп, вагітних жінок та жінок, які мають дитину до 8-річного віку, а також жінок з середньою та вищою медичною освітою, які мають дітей до 2-річного віку.

Відповідно до Роз'яснень Міністерства праці та соціальної політики України необхідне документальне підтвердження факту залучення особи до формувань Цивільної оборони, які можуть дати тільки архівні первинні документи 1986 року з ініціалами заявника, посиланням на номер розпорядження керівника формування ЦО та характером виконаних робіт, які завірені печатками та штампами того часу.

Як вбачається з Наказу про керівний склад, служби та формування Цивільної оборони від 19.04.1985 року №2с, створено спеціальне формування Цивільної оборони у кількості 600 людей від підрозділів у відповідності з табелем (а.с.15).

Водночас позивач є особою, яка у розумінні Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" має лише статус постраждалого в мирний час особи внаслідок Чорнобильської катастрофи і не може бути віднесений до осіб, які дійсно належать до учасників війни, а дії позивача свідчать про їх невідповідність дійсності, що підтверджується відсутністю в документах розпорядження по підприємству про створення формування ЦО, його структури, особистого складу.

З огляду на зазначене, виходячи з наявних матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги стосовно визнання дій Управління праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації неправомірними щодо надання статусу інваліда війни є частково обґрунтованими, оскільки відмова відповідача від надання статусу інваліда війни є неправомірною.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання Управління праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації видати посвідчення відповідного зразка суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, враховуючи, що судом під час розгляду справи встановлено неправомірність відмови щодо надання статусу інваліда війни суд приходить до висновку про неможливість втручання в дискрецію суб'єкта владних повноважень, а відтак відсутність підстав для задоволення вимог позивача про зобов'язання Управління праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації видати посвідчення інваліда війни.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У відповідності до ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 72, 77, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві адміністрації про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнання дії Управління праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації щодо відмови надання статусу інваліда війни неправомірними.

Зобов'язати Управління праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації визнати ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_3 виданий 28.12.1999 року Харківським РУ ГУ МВС України в м. Києві, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) інвалідом війни.

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Суддя: