Справа № 810/53/18
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2018-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

16 лютого 2018 року № 810/53/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є., розглянувши в місті Києві матеріали адміністративної справи за позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області до ОСОБА_1 про стягнення податкової заборгованості,

в с т а н о в и в:

ГУ ДФС у Київській області звернулось до суду з даним позовом. Ухвалою від 04.01.2018 р. подана заява була залишена без руху, встановлено строк та порядок усунення її недоліків.

Ухвала суду про залишення позовної заяви без руху набрала законної сили, а відтак, згідно ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, судоустрійного та процесуального законодавства: ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст. 21 КПК України, ст. 18 ЦПК України, ст. 14 КАСУ, ст. 18 ГПК України, набула статусу обов'язкового для виконання судового рішення всіма органами, підприємствами, установами та організаціями на території України.

Судом встановлено, що в порядку виконання вимог ухвали від 04.01.2018 р., позивачем, 05.02.2018 р., до суду був скерований лист із додатками, за результатом вивчення його змісту, суд дійшов висновку про невиконання ГУ ДФС у Київській області викладених в ухвалі вимог та зловживання позивачем своїми процесуальними правами, про що свідчить наступне:

право здійснювати перевірку поданих позовних заяв на предмет їх відповідності вимогам КАСУ надано виключно суду. Для вказаних цілей законодавець наділив суд повноваженням залишати без руху поданий з недоліками процесуальний документ (позовну заяву) з наданням можливості суб'єкту звернення усунути виявлені порушення процесуального закону.

Згідно ухвали від 04.01.2018 р., недоліки позовної заяви в межах цієї справи повинні були бути усунуті податковим органом, в тому числі, і шляхом оформлення позову у відповідності до ч. 6 та п. 2 ч. 5 ст. 160 КАСУ, із зазначення місця проживання/перебування представника позивача - фізичної особи.

Однак, як слідує із повторно поданого позову у якості місця перебування представника ОСОБА_2 зазначена юридична адреса ГУ ДФС у Київській області, у зв'язку з чим, суд звертає увагу на таке:

Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, які розроблені на виконання Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів.

Статтею 3 Закону № 1382-IV розтлумачено поняття "місце перебування особи", - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої вона проживає строком менше шести місяців на рік. Факт проживання/перебування фізичної особи у певному місці повинен підтверджуватися відповідними документами. Згідно п. 4 Правил № 207 громадяни України, а також іноземці чи особи без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання/ перебування.

Реєстрація місця перебування осіб, що звернулися за захистом в Україні із заявою за формою згідно з додатком 8, здійснюється на визначений законом строк на підставі документів, перелічених пунктом 18 цих Правил. Відомості про реєстрацію місця перебування вносяться до довідки про звернення за захистом в Україні, зразок якої затверджується наказом МВС, - п. 27 Правил.

На переконання суду, представником позивача ОСОБА_2 у повторно поданій позовній заяві навмисно та свідомо зазначені недостовірні відомості щодо його місця перебування за адресою: м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а.

Нововведенням КАСУ є те, що під час вирішення справи суд повинен оцінювати не лише належність та допустимість доказів, але й їхню достатність та достовірність. Положення статей 75-76 передбачають, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Встановити обставину місця перебування представника позивача відповідно до наданих їм недостовірних відомостей неможливо, що є неприпустимим порушення КАСУ.

Крім того, судом було зобов'язано позивача надати документи, які посвідчують повноваження його представника.

Так, за загальним правилом ч. 2 ст. 55 КАСУ юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від його імені відповідно до закону, статуту, положення або через представника. При цьому, право на здійснення представницьких функцій повинно підтверджуватись відповідними документами і цим документом є довіреність (доручення).

На підставі ч. 3 ст. 59 КАСУ довіреність від імені юридичної особи видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом чи установчими документами. Оригінали документів, зазначених у ст. 59 КАСУ, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них засвідчені у визначеному законом порядку, приєднується до матеріалів справи.

Суд наголошує, що в Україні діє Національний стандарт України "Державна уніфікована система документації". Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації - система документації, що використовується для вирішення організаційно-розпорядчих завдань управління. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003 поширюється лише на організаційно-розпорядчі документи, створювані в результаті діяльності підприємств, установ, організації та їх об'єднань усіх форм власності. Як вказувалось судом раніше, відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів Згідно з оригіналом, назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціали та прізвища, дати засвідчення копії з проставленням підпису.

У наданих суду копіях документів, які долучаються до справи зазначення посади особи, що здійснила посвідчення копій відсутнє.

Щодо порядку посвідчення довіреностей, суд звертає увагу на наступне: постановою КМУ від 15 червня 1994 р. № 419 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 липня 2006 р. № 940) було затверджено Порядок посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Пунктом 1 Порядку вказано осіб, яким надано право посвідчувати заповіти і довіреності, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, відповідно до статей 245 і 1252 Цивільного кодексу України та статті 40 Закону України "Про нотаріат".

Таке право мають: посадові, службові особи уповноважені посадові особи органів місцевого самоврядування - довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами; начальники госпіталів, санаторіїв, інших військово-лікувальних закладів, їх заступники з медичної частини, старші або чергові лікарі - довіреності військовослужбовців або інших осіб, що перебувають на лікуванні в таких закладах; командири (начальники) військових частин, з'єднань, установ, військово-навчальних закладів - заповіти і довіреності військовослужбовців, а в пунктах дислокації військових частин, з'єднань, установ, військово-навчальних закладів, де немає нотаріуса чи посадової особи органу місцевого самоврядування, що вчиняють нотаріальні дії, - заповіти і довіреності працівників, членів їх сімей і членів сімей військовослужбовців; головні лікарі, їх заступники з медичної частини або чергові лікарі лікарень, госпіталів, інших стаціонарних закладів охорони здоров'я, начальники госпіталів - заповіти осіб, що перебувають на лікуванні в таких закладах; директори або головні лікарі будинків для осіб похилого віку та інвалідів - заповіти осіб, що проживають у таких будинках; начальники установ виконання покарань та слідчих ізоляторів - заповіти і довіреності осіб, що тримаються в таких установах; капітани морських або річкових суден, що плавають під прапором України, - заповіти осіб, що перебувають під час плавання на таких суднах; начальники пошукових або інших експедицій - заповіти осіб, що перебувають у таких експедиціях. Начальники слідчих ізоляторів посвідчують заповіти і довіреності осіб, узятих під варту, та засуджених, стосовно яких вирок суду не набрав законної сили, за погодженням з посадовою, службою особою чи органом, у провадженні яких перебуває справа. В іншому випадку всі довіреності підлягають нотаріальному посвідченню.

Представництво є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню (частина 1, 2 статті 245 Кодексу). Довіреності, посвідчені визначеними законом або іншими правовими актами посадовими особами, прирівнюються до нотаріально посвідчених. У тексті довіреності мають бути зазначені місце і дата її складання (підписання), прізвища, імена, по батькові (повне найменування для юридичної особи), місце проживання (місцезнаходження - для юридичної особи) представника і особи, яку представляють, а в необхідних випадках і посади, які вони займають. У довіреностях, виданих на ім'я адвокатів, можуть зазначатися їх статус та членство в адвокатському об'єднанні (якщо адвокат є членом адвокатського об'єднання).

При посвідченні довіреності на ведення справи в суді нотаріус роз'яснює довірителю, що уповноважена особа (представник) вправі вчиняти від його імені як позивача всі процесуальні дії, передбачені статтями 27, 31 Цивільним процесуальним кодексом України. Обмеження повноважень представника щодо вчинення конкретних процесуальних дій мають бути обумовлені в довіреності.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд зауважує, що витребування передбачених законом документів у позивача на вчинення від його імені правочинів фізичною особою здійснюється судом не лише заради формального дотримання процедури розгляду справи, а з метою встановлення правосуб'єктності учасника адміністративного процесу, його здатності виступати від імені суб'єкта владних повноважень та бути стороною у справі.

Як слідує із наявних у справі довіреностей на ім'я представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ксерокопії яких посвідчені у неналежний спосіб: на ОСОБА_3 самим ОСОБА_3, а на ОСОБА_2 також ОСОБА_3, які за законом не наділені правом посвідчення копій документів, суд приходить до висновку, що позов подано особою, яка не має повноважень на ведення справи. Отже, право на звернення до суду представником ОСОБА_2 в інтересах ГУ ДФС у Київській області жодним чином не підтверджено, що дає суду законні підстави вимагати подання доказу на здійснення фізичною особою представницьких функцій територіального органу виконавчої влади.

Суд також акцентує, що ч. 2 ст. 161 КАСУ законодавець визначив спосіб, яким суб'єкт владних повноважень зобов'язаний підтвердити суду факт надіслання поданої позовної заяви відповідачу та долучених до позову документів, а саме рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Надаючи суду фіскальний чек КМА ПАТ "Укрпошта" від 28.12.2017 р. позивач знехтував виконанням своїх обов'язків.

У наказі Міністерства фінансів України від 21.01.2016 р. № 13 вказано, що фіскальний чек є формою розрахункового документа, який видається при здійсненні розрахунків суб'єктами господарювання для підтвердження факту продажу товарів, надання послуг та приймання готівки для подальшого переказу. У зв'язку з чим суд погоджується, що позивачу оператором поштового зв'язку ПАТ "Укрпошта" 28.12.2017 р. була надана послуга поштового відправлення ОСОБА_1 невідомого змісту. Натомість за даними фіскального чеку неможливо встановити, на яку саме адресу було здійснено поштове відправлення і, чи супроводжувався рекомендований лист зворотнім повідомленням про вручення, адже згідно переліку послуг ПАТ "Укрпошта" рекомендоване відправлення може бути як з повідомленням про вручення, так і без нього, що є порушенням вимог ч. 2 ст. 161 КАСУ та розцінюється судом як суттєвий недолік позовної заяви, адже обмежує право іншого учасника справи бути обізнаним з приводу пред'явлених до нього суб'єктом владних повноважень вимог.

З урахуванням викладеного, суд, з метою забезпечення законного, об'єктивного та неупередженого підходу у вирішенні питання щодо можливості розгляду адміністративного позову судом, вважає за доцільне, згідно ч. 2 ст. 121 КАСУ, продовжити позивачеві строк для усунення недоліків поданої заяви та повторює, що недоліки позовної заяви мають бути усунені ГУ ДФС у Київській області на протязі п'яти днів з дня вручення копії цієї ухвали шляхом подання суду позову з дотриманням положень ст.ст. 160-161 КАСУ, в тому числі, зазначенням фактичного місця проживання/перебування представника позивача-фізичної особи (у разі перебування за адресою м. Київ, вул. Народного ополчення, 5А, доказу реєстрації за цією адресою); оригіналу довіреності на представництво або її копії, засвідченої у встановленому законом порядку та доказу направлення відповідачеві копії позовної заяви рекомендованим листом із зворотнім повідомлення про вручення поштового відправлення.

Керуючись статтями 121, 160-161, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

продовжити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви на п'ять днів з моменту вручення копії ухвали.

Копію ухвали невідкладно направити позивачеві.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Брагіна О.Є.