Справа № 826/6895/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 квітня 2018 року 16:44 № 826/6895/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Аблова Є.В., суддів Літвінової А.В., Мазур А.С., при секретарі судового засідання Борсуковській А.О., за участю представників сторін:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Какоркіна З.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Міністерства внутрішніх справ України

про визнання рішення протиправним та поновлення на роботі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_3 (далі також - ОСОБА_3, позивач) з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (надалі також - МВС України, відповідач), в якому позивач, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати наказ відповідача № 2384 від 06 листопада 2015 року про звільнення позивача таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, та скасувати його;

- поновити позивача на роботі в органах МВС України на посаді, аналогічній займаній ним до звільнення з посади начальника штабу Управління МВС України на Південно-Західній залізниці.

Позовні вимоги мотивовано тим, що, на думку позивача, його було протиправно, без наявності законних підстав, звільнено з посади начальника штабу Управління МВС України на Південно-Західній залізниці.

В ході судового розгляду представник позивача позов підтримав повністю.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, про що ним було наголошено, зокрема, в поданому до суду відзиві на позовну заяву, з огляду на безпідставність позиції позивача, оскільки оскаржуване рішення та дії щодо звільнення позивача були вчинені на підставі вимог чинного законодавства.

Оцінивши в судовому засіданні належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з вересня 1996 року перебував на службі в Управлінні МВС України на Південно-Західній залізниці, а з 04 липня 2011 року - на посаді начальника штабу Управління МВС України на Південно-Західній залізниці.

Наказом МВС України № 2384 від 06 листопада 2015 року позивача, на підставі вимог пп. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», звільнено з посади начальника штабу Управління МВС України на Південно-Західній залізниці в запас Збройних сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів).

Наказом Управління МВС України на Південно-Західній залізниці від 06 листопада 2015 року № 103 о/с позивача звільнено з посади начальника штабу Управління МВС України на Південно-Західній залізниці в запас Збройних сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів).

Вважаючи наказ відповідача від 06 листопада 2015 року № 103 о/с протиправним, позивач оскаржив його до суду та просив поновити його на посаді.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача виходячи з наступного.

Відповідно до п. 8 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Офіційне опублікування вказаного Закону було здійснене 06 серпня 2015 року. Отже, починаючи з вказаної дати, всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ) вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до п.п. 9, 10 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З аналізу вказаних правових положень вбачається, що законодавчо встановлені дві підстави для звільнення співробітника міліції зі служби в органах внутрішніх справ України:

1) за власним бажанням співробітника міліції;

2) якщо співробітника міліції не прийнято на службу до поліції.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи листа Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України від 07 вересня 2017 року №22/1/1-3824, рапорт ОСОБА_3, в якому останній виявляв би бажання подальшого проходження служби в органах Національної поліції, не надходив.

При цьому, судом критично оцінюються посилання позивача на долучені ним до матеріалів справи списки працівників, бажаючих продовжити службу (роботу) в поліції, до яких включено і позивача, оскільки матеріали справи не містять доказів як направлення таких списків відповідачу, так і доказів їх отримання останнім.

Наведене дає підстави для висновку про відсутність здійснення волевиявлення позивача, у передбаченому Законом України «Про Національну поліцію» порядку, про подальше проходження служби в поліції.

Беручи до уваги наведене, оскільки з 07 листопада 2015 року (дата набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію») органи внутрішніх справ ліквідуються, всі їхні посади скорочено (що унеможливлює подальше проходження служби в органах внутрішніх справ України) та починають функціонувати органи Національної поліції, які не є правонаступниками органів внутрішніх справ України, суд приходить до висновку про правомірність прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача з посади начальника штабу Управління МВС України на Південно-Західній залізниці.

Відповідно, заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги про скасування наказу про його звільнення визнаються судом безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Аналогічно, не підлягають задоволенні і заявлені ним похідні вимоги про поновлення на посаді.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частинами 1 та 2 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Міністерства внутрішніх справ України (01601, місто Київ, вулиця Богомольця, 10, ) про визнання рішення протиправним та поновлення на роботі - відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст судового рішення виготовлено 23.05.2018.

Головуючий суддя Є.В. Аблов

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур