Справа № 826/1242/18
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 травня 2018 року № 826/1242/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом

Публічного акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк»

до

Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області

про

визнання бездіяльності протиправною, зобов’язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Міжнародний інвестиційний банк» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративними позовом до Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов’язання вчинити дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2018 року суд визнав подану заяву і додані до неї матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження по справі, яка буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Позовні вимоги обгрунтовані протиправною бездіяльність відповідача щодо не повернення авансового внеску, сплаченого позивачем, в рамках виконавчого провадження ВП№ 53630067.

Відповідачем надано суду відзив на позов, в якому він заперечує проти позовних вимог та просить суд відмовити в його задоволенні, оскільки повернення авансового внеску здійснюється після закінчення виконавчого провадежння або повернення виконавчого документа стягувачу, згідно ч. 3 ст. 43 Закону України «Про виконавче провадження».

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

23.03.2017 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про примусове виконання рішення, а саме наказу Господарського суду міста Києва від 01.08.2016 р. № 910/12757/16 про стягнення з ПП «Едель» суми боргу у розмірі 3 907 741,44 грн.

До заяви позивачем додано меморіальний ордер від 23.07.2017 р. № 256232 про сплату авансового внеску у розмірі 32 000,00 грн.

Так, головним виконавцем Залізничного відділу Державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 23.03.2017 р. ВП№ 53630067.

Постановою відповідача від 19.06.2017 р. про об’єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження ВП№ 53630067, об’єднано виконавчі провадження № 53630067 та № 54162594.

З матеріалів справи вбачається, що грошові кошти у розмірі 47 668,05 грн., стягнуті при примусовому виконанні ЗВП № 54162594 перераховані на користь Залізничної об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління державної фіскальної служби у Львівській області, у зв’язку із чим позивач дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо неповернення ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» авансового внеску, сплаченого в рамках виконавчого провадження ВП№ 53630067, оскільки останній наділений першочерговим правом на повернення коштів з реалізованого майна боржника (авансового внеску) згідно ч. 1 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, (далі – Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 даного Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 26 Закону до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону, розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:

1). у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;

2). у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;

3). у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми;

4). у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону.

Ст. 46 Закону встановлено черговість задоволення вимог стягувачів у разі недостатності стягнутої суми для задоволення вимог стягувачів.

Так, у разі якщо під час розподілу грошових сум у випадку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 45 цього Закону, стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами, кошти розподіляються виконавцем між стягувачами в такій черговості:

1) у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна;

2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров’я, а також у зв’язку із втратою годувальника;

3) у третю чергу задовольняються вимоги працівників, пов’язані з трудовими правовідносинами;

4) у четверту чергу задовольняються вимоги стягувачів за загальнообов’язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов’язкове державне пенсійне страхування, страхових внесків на загальнообов’язкове державне соціальне страхування та вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету;

5) у п’яту чергу задовольняються всі інші вимоги.

Вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону, авансовий внесок повертається стягувачу після закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу якщо інше не передбачено цим Законом.

Судом встановлено, що станом на день розгляду даної справи, виконавче провадження ВП№ 53630067 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 01.08.2016 р. № 910/12757/16 про стягнення з ПП «Едель» суми боргу у розмірі 3 907 741,44 грн. перебуває на виконання у відповідача та є не завершеним, що свідчить про відсутність правових підстав для повернення позивачу суми авансового внеску сплаченого при поданні заяви про примусове виконання рішення від 23.03.2017 р.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до частини 2 статті 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на вищевикладене, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача, а тому в задоволенні позовних вимог відмовляє.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у зв’язку із відмовою у задоволенні позову відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Міжнародний інвестиційний банк» (вулЛаврська, 16, м.Київ, 01015, ) відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко