Справа № 825/1498/18
Суддя: Тихоненко О.М.
Дата ухвалення: 2018-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 червня 2018 року м. Чернігів Справа № 825/1498/18
Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Тихоненко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
20.03.2018 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просить зобов`язати відповідача надати позивачу щорічну основну відпустку за 2016 рік терміном 45 календарних днів та щорічну основну відпустку за 2017 рік терміном 42 календарних дня з урахуванням 3 днів наданих раніше та виплатити позивачу грошову допомогу на оздоровлення за 2016 рік в розмірі місячного грошового забезпечення.
В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що після поновлення на посаді звернувся до командування в/ НОМЕР_2 про надання щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки, проте відповідачем в порушення вимог Закону України «Про відпустки» останньому у наданні відпустки за 2016 рік відмовлено, а за 2017 рік надано тільки 3 календарних дні за один повний місяць служби, проте грошова допомога на оздоровлення за 2017 рік виплачена 26.12.2017 в повному обсязі в сумі 6394,62 грн.
04.04.2018 ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. У відповідності до статтей 261-262 Кодексу адміністративного судочинства України заявами по суті є позов, відзив, відповідь на відзив та заперечення.
08.05.2018 від в/ч НОМЕР_1 до суду надійшов відзив, в якому відповідач не визнає позовні вимоги, просить відмовити в їх задоволенні, в зв`язку з необґрунтованістю, оскільки відповідачем не порушено вимоги чинного законодавства при наданні відпустки позивачу.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, капітана ОСОБА_1 , який призначений наказом тимчасово виконуючого обов`язки командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 09.11.2017 № 427 на посаду заступника начальника польового вузла зв`язку по роботі з особовим складом в/ НОМЕР_2 , який прибув з Чернігівського об`єднаного міського військового комісаріату м. Чернігів для подальшого проходження служби з 28.11.2017 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення (а.с.8).
На підставі рапорту позивача від 28.12.2017 про надання основної щорічної відпустки за 2016 рік терміном 45 діб з 31.12.2017 (а.с.6) останньому надано щорічну основну відпустку за 2017 рік терміном на три доби з 09.01.2018 по 11.01.2018, що підтверджується відпускним квитком від 12.01.2018 (а.с.7).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон).
Статтею 10-1 Закону врегульовано право військовослужбовців на відпустки та порядок їх надання.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10-1 Закону військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів.
Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.
Згідно ч. 17 ст.10-1 Закону в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Частиною 18 ст. 10-1 Закону встановлено, що в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Відповідно до ч.19 ст. 10-1 Закону надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Таким чином, спеціальний Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, передбачає право військовослужбовців на відпустки лише за час фактичної військової служби і не передбачає права на отримання відпустки за час вимушеного прогулу.
Посилання позивача на Закон України «Про відпустки» не приймається судом до уваги, оскільки норми вказаного Закону визначають права на відпустки, умови, тривалість та порядок їх надання працівникам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями.
Позивач не перебуває з в/ч НОМЕР_1 в трудових відносинах, а проходить військову службу, яка є особливим видом публічної служби і порядок її проходження врегульований спеціальним законодавством. А спеціальним законодавством - Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, не передбачено такий вид відпусток, як відпустка за час вимушеного прогулу.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07.03.2017 справа № 825/337/16.
З огляду на викладене, вимоги позивача про надання щорічної основної відпустки за 2016 рік терміном 45 календарних днів та щорічної основної відпустку за 2017 рік терміном 42 календарних дня з урахуванням 3 днів наданих раніше є безпідставними і задоволенню не підлягають.
Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2016 рік в розмірі місячного грошового забезпечення також задоволенню не підлягають, як такі, що є похідними та не можуть розглядатись окремо.
Крім того, відповідно до п. 30.1. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення надається один раз на рік особам офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку.
Оскільки ОСОБА_1 в 2016 році не проходив військову службу та не набув права на щорічну основну відпустку за даний період, відсутні будь-які правові підстави для виплати останньому грошової допомоги на оздоровлення за 2016 рік.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.
Керуючись статтями 168, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя О.М. Тихоненко

Повний текст рішення суду складено 01.06.2018.