Справа № 826/852/18
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2018-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №826/852/18 Головуючий у І інстанції - Каракашьян С.К.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Земляної Г.В, Лічевецького І.О.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві (далі - Відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. Зокрема, апелянт зазначає, що у неї відсутній обов'язок подавати податкову декларацію і вести облік доходів та витрат, адже відсутній дохід. Таким чином жодного податкового зобов'язання у Позивача виникнути не могло, що підтверджує протиправність податкового повідомлення-рішення та невідповідність висновків суду першої інстанції викладених у оскаржуваному рішенні.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що Позивачем отримано податкове повідомлення-рішення без дати та без номеру за яким, на підставі пп. 54.3.1, 54 3.3 п.54.3 ст.54, п.120.1 ст.120 Податкового кодексу України, до Позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 170,00грн.

Вказане повідомлення-рішення складене на підставі акта від 27.10.2017 року №2128/26-15-42-02-12/НОМЕР_1 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору до бюджету з отриманого доходу у вигляді вартості успадкованого майна платника податків - фізичної особи ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року».

В акті перевірки сформульовано висновок про те, що Позивачем порушено, зокрема, вимоги пп.49.18.4 п.49.18 ст.49, п.176.1, ст.176, пп.179.1,179.2 ст.179 Податкового кодексу України, податкову декларацію про майновий стан та доходи платника податків за 2016 рік позивачем до ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві не подано.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що жодною нормою Податкового кодексу України не передбачено звільнення від оподаткування, не зарахування до складу сукупного оподатковуваного доходу, будь - якого майна, в залежності від можливості розпорядження ним.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до пп.164.2.10 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України (далі - Кодекс) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, дохід у вигляді вартості успадкованого чи отриманого у дарунок майна у межах, що оподатковується згідно з цим розділом.

Положеннями п.174.6 ст.174 Кодексу визначено, що об'єкти дарування, зазначені в пункті 174.1 цієї статті, подаровані платнику податку іншою фізичною особою, оподатковуються згідно з правилами, встановленими цим розділом для оподаткування спадщини.

При цьому, підпунктом «ґ» пункту174.1 статті174 Кодексу визначено, що об'єкти спадщини платника податку поділяються з метою оподаткування на: готівку або кошти, що зберігаються на рахунках спадкодавця, відкритих у банківських і небанківських фінансових установах, у тому числі депозитні (ощадні), іпотечні сертифікати, сертифікати фонду операцій з нерухомістю.

Таким чином, кошти, які зберігаються на рахунках, відкритих у банківських і небанківських фінансових установах, віднесено до об'єктів дарування.

За приписами підпункту «в» пункту 176.1 статті 176 Кодексу платники податку зобов'язані, зокрема, подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов'язковим. Аналогічні обов'язки закріплені у пункті 179.2 статті 179, згідно з якою платник податку зобов'язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Згідно з пунктом 179.2 статті 179 Кодексу обов'язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи: від податкових агентів, які згідно з цим розділом не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу; виключно від податкових агентів незалежно від виду та розміру нарахованого (виплаченого, наданого) доходу, крім випадків, прямо передбачених цим розділом; від операцій продажу (обміну) майна, дарування, при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок відповідно до цього розділу; у вигляді об'єктів спадщини, які відповідно до цього розділу оподатковуються за нульовою ставкою податку та/або з яких сплачено податок відповідно до пункту 174.3 статті 174 цього Кодексу.

Отже, у будь - якому випадку отримання доходу, крім зазначених вище, подання декларації є обов'язковим.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 квітня 2016 року між Позивачем та ОСОБА_4 укладено договір дарування коштів на депозитному рахунку, що зареєстрований в реєстрі за №486.

Кошти за вказаним депозитним договором були розміщені ОСОБА_4 в ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» згідно договору №225D-650854 банківського вкладу «Різдвяний сніг» в доларах США від 05.01.2016 року.

За умовами договору №486 від 05.04.2016 року Позивач замінювала ОСОБА_4 у правовідносинах між нею та ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК», що визначені умовами договору №225D-6505854.

При цьому, 05 квітня 2016 року постановою Правління Національного банку України №234 «Про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» Національним банком України віднесено ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» до категорії неплатоспроможних.

Щодо посилання апелянта на те, що нею дохід отримано не було, тобто подаровані кошти не надійшли в її розпорядження, колегія суддів зазначає таке.

До кола оподатковуваного доходу (хоча й оподатковуваного за нульовою ставкою), віднесено грошові заощадження, поміщені до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери (облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов'язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР) та грошові заощадження громадян України, поміщені в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992 - 1994 років, погашення яких не відбулося, що успадковуються будь-яким спадкоємцем (підпункт 174.2.1. пункту 174.2 статті 174 ПК України).

Тобто, жодною правовою нормою Податкового кодексу України не передбачено звільнення від оподаткування, не зарахування до складу сукупного оподатковуваного доходу, будь - якого майна, в залежності від можливості розпорядження ним.

Щодо твердження апелянта про нікчемності договору дарування, колегія суддів зазначає таке.

За приписами частини 1 статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до частиною 2 статті 228 Цивільного кодексу України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України визначено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Для застосування санкцій, передбачених статтею 228 Цивільного кодексу України, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків чи з метою неправомірного одержання з державного бюджету коштів шляхом відшкодування податку на додану вартість у разі його несплати контрагентами до бюджету.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Між тим, Позивачем не наведено та не надано доказів, які б свідчили, що зазначений правочин є таким, що порушує публічний порядок чи спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави.

Щодо твердження апелянта про відсутність у Позивача права власності на дарунок (грошові кошти), який знаходиться на депозитному рахунку ОСОБА_4, колегія суддів зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, що 29.08.2017 року укладено між ОСОБА_4 та Позивачем договір про розірвання договору дарування грошових коштів на депозитному рахунку посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. та за реєстрованим №486 від 05.04.2016 року.

Тобто, вказаний договір складений в іншому звітному податковому періоді 2017 році, ніж договір дарування грошових коштів по депозитному рахунку від 05.04.2016 року.

При цьому, відповідно до п.5 ст.727 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов'язаний повернути дарунок у натурі.

Між тим, документів щодо повернення або відмови Позивача від дарунка ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не додано.

Крім того, суд апеляційної інстанції не приймає посилання Позивачем на те, що нею не було отримано рішення від ДФС України, прийнятого за результатами розгляду скарги, оскільки до позовної заяви Позивачем додано рішення про результати розгляду скарг Державної фіскальної служби України від 14.12.2017 року №16755/П/99-99-11-02-01-14.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Г.В. Земляна

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 31 травня 2018 року.