Справа № 815/2103/16
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2018-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

30 травня 2018 року

Київ

справа № 815/2103/16

провадження №К/9901/12179/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача - Бевзенка В.М.,

суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 815/2103/16

за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_5, що діє в інтересах позивача ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду (прийняту у складі головуючого судді - Кравченка М.М., суддів: Бойко О.Я. Стеценка О.О.) від 19 вересня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду (постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді - Турецької І.О., суддів: Стас Л.В., Косцової І.П. ) від 03 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. 04 травня 2016 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМСУ) в якому просила:

1.1. рішення ДМСУ від 25 лютого 2016 року №108-16 про відмову у визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнати неправомірним та скасувати;

1.2. зобов'язати ДМСУ прийняти рішення про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не об'єктивно надав оцінку доказам наявності конвенційних ознак для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, таке рішення не відповідає нормам національного та міжнародного законодавства та підлягає скасуванню, а тому просила позовні вимоги задовольнити.

Короткий зміст рішення суду І інстанції

3. 19 вересня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд вирішив:

3.1. у задоволенні адміністративного позову відмовити.

4. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до зібраних та досліджених ДМСУ доказів, основною підставою, яка стала причиною виїзду позивач з країни постійного проживання - бажання жити разом із членами родини, які мають бажання опікуватися її побутом та добробутом. Тобто, ОСОБА_2 є мігрантом, а не біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і процедура легалізації її перебування на території України не регулюється Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

5. 03 листопада 2016 року Одеський апеляційний адміністративний суд вирішив:

5.1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року без змін.

6. Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи, правильно застосував законодавство, яке регулює спірні правовідносини та ухвалив правильне рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

7. 11 листопада 2016 року (згідно з відбитком поштового штемпеля) представник позивача подав касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України. 30 січня 2018 року касаційну скаргу передано на розгляд до Верховного Суду.

8. У касаційній скарзі представник відповідача просить:

8.1. Скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2016 року у справі № 815/2103/16, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

9. Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2018 касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду в попередньому судовому засіданні за наявними в матеріалах справи доказами.

10. Відповідачем 11 січня 2017 року подано заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначено, що при розгляді справи, судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення прийняті з надання відповідної оцінки доказам, що містяться в матеріалах справи, а тому не підлягають скасуванню. ДМСУ просила вимоги касаційної скарги залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

11. Аргументи сторони, яка подала касаційну скаргу:

11.1. представник касатора зазначає, що судами при розгляді справи не враховано загальновідомої ситуації в країні походження позивача, що є підставою для обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, яке відповідно до Конвенції про статус біженців є належною підставою для надання відповідного статусу шукачу захисту.

IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

12. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Афганістану, проживала в Афганістані у м. Кабул, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка-сунітка.

Країну постійного проживання позивач залишила 04 лютого 2013 року легально, відповідно до національного паспорта та візи Російської Федерації, авіарейсом Кабул - Москва.

Державний кордон України з Російською Федерацією перетнула 07-08 лютого 2013 року нелегально автомобілем.

30 квітня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13. За результатами розгляду особової справи ОСОБА_2 складено висновок від 18 вересня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вказаного висновку, ДМСУ прийнято рішення від 25 лютого 2016 року №108-16 про відмову ОСОБА_2 у визнанні або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення мотивовано відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

14. Вважаючи, до рішенням ДМСУ від 25 лютого 2016 року №108-16 порушено її права, ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом.

IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

15. Конституція України

15.1. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19).

16. Закон України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI

16.1. У цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункти 1, 4, 13 частини 1 статті 1).

16.2. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

16.3. Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (абзац 4 частини 1 статті 6).

16.4. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 5 статті 10).

17. Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29 квітня 2004 року №8043/04

17.1. Держави-учасниці можуть вважати, що обов'язок заявника полягає в тому, щоб якомога швидше надати всі факти, необхідні для того, щоб обґрунтувати свою заяву про міжнародний захист. У співпраці із заявником держава-учасниця зобов'язана розслідувати відповідні факти заяви (частина 1 статті 4).

17.2. Як складову оцінки заяви про міжнародний захист, держави-учасники можуть визначити, що заявник не потребує міжнародної захисту, якщо в окремій частини країни походження не існує цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань або не існує реального ризику зазнати серйозної шкоди і заявник може обґрунтовано залишитися в цій частині країни (частина 1 статті 8).

18. Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року щодо статусу біженця, Женева, 1992 року)

18.1. Мігрант - це особа, яка з причин, що відрізняються від тих, що містяться у визначенні «біженець», добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. До такого вчинку її може спонукати бажанням змін або пригод, сімейні або інші причини особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем (пункт 62 розділу «F» «Відмінність економічних мігрантів від біженців» Глави ІІ «Положення про включення» частини «Критерії для визначення статусу біженців»).

18.2. Чи можна застосовувати визначення «економічний мігрант» до жертв економічних заходів загального характеру (тобто, такі заходи поширюються на все населення без винятку) буде залежати від обставин справи. Невизнання економічних заходів загального характеру не є само по собі достатньою підставою для клопотання про отримання статусу біженця. З іншого боку, то, що на перший погляд може бути економічним мотивом для від'їзду, може в дійсності включати в себе політичний фактор, а політичні погляди даної особи можуть мати більш серйозні наслідки в порівнянні з його неприйняттям економічних заходів як таких (пункт 64 розділу «F» «Відмінність економічних мігрантів від біженців» Глави ІІ «Положення про включення» частини «Критерії для визначення статусу біженців»).

19. Кодекс адміністративного судочинства України від 6 липня 2005 року №2747-IV

19.1. Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (частина 1 статті 2).

19.2. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору (частини 1, 4 статті 70)

19.3. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази. Про витребування доказів або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про відмову у витребуванні доказів окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи.

Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Суд може збирати докази з власної ініціативи.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів (стаття 71).

V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

20. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

21. В рішенні суду першої інстанції зазначено, що під час проведення анкетування позивач підтвердила, що жодного переслідування в країні походження за політичну діяльність чи за фактом віднесення до певної соціальної, релігійної чи етнічної групи вона не зазнавала. Ця ж інформація була підтверджена ОСОБА_2 під час проведення повторної співбесіди. На запитання «Чого ви найбільш за все боїтеся при поверненні на батьківщину» позивач надала відповідь «В мене там нікого немає, я сильно хворію, і єдиний, хто за мною доглядає зараз це мій син». В реєстраційному листі від 30 травня 2015 року позивач як на причину виїзду з останньої країни постійного проживання вказали сімейні/особисті підстави.

Аналізуючи, досліджені судами попередніх інстанцій докази, Суд приходить до висновку, що підстави, які спонукали ОСОБА_2 виїхати з країни проживання та просити захисту в України мають виключно економічний та сімейний характер, а тому в розумінні Конвенції про статус біженців позивач є економічним мігрантом, а не біженцем.

22. Обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений положеннями статей 70-71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

З урахуванням завдання адміністративного судочинства у справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

23. В даному випадку відповідачем створено умови для надання позивачем інформації, яка б містила підтвердження наявності конвенційних ознак для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, ОСОБА_2 в ході розгляду її справи ДМСУ та в судовому розгляді не надала жодних доказів того, що підстави, які спонукали її до виїзду з країни постійного проживання можуть бути розцінені як обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування.

24. Ситуацію в країні походження, факти військової присутності постійно висвітлюються в засобах масової інформації, доповідях міжнародних правозахисних організацій. Загальновідомою є ситуація постійного військового конфлікту в Афганістані із випадками нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, місто Кабул (місто з якого виїхала позивач) є більш безпечним містом і разом із провінцією знаходиться під контролем Афганської національної поліції.

25. Таким чином, Суд вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог правильними, а доводи касаційної скарги - необґрунтованими.

26. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з їх висновками.

27. Відповідно до частин першої - третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

28. Згідно статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

29. З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку, що судами першої і апеляційної інстанцій винесені законні і обґрунтовані рішення, постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

30. З огляду на результат касаційного розгляду та припис частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати понесені у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_5, що діє в інтересах позивача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя-доповідач В.М. Бевзенко

Судді О.В. Білоус

І.Л. Желтобрюх