Справа № 442/6112/17
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 рокуЛьвів№ 876/3189/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 березня 2018 року, ухвалене суддею Хомик А.П. у м. Дрогобичі Львівської області о 15:52, повний текст якого складений 26 березня 2018 року, у справі № 442/6112/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради про визнання протиправними та скасування пп.1.1 п.1 та пп. 2.1 п.2 рішення Дрогобицької міської ради від 02 березня 2017 року №632, визнання незаконним та нечинним рішення Дрогобицької міської ради від 03 жовтня 2017 року №871 та зобов"язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

23 серпня 2017 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача - Дрогобицької міської ради, у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.55-66) просила визнати протиправним та скасувати пп.1.1 п.1, пп.2.1 п.2 рішення Дрогодицької міської ради «Про відмову в передачі в оренду та власність земельних ділянок» №632 від 02.03.2017; зобов'язати повтороно розглянути одночасно два клопотання від 13.05.2014 про надання в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,05 га терміном на 20 років та про надання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража орієнтованою площею 0,01 га одним масивом на АДРЕСА_1 в кварталі індивідуальної житлової забудови території АДРЕСА_2; зобов'язати надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,05 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 в кварталі індивідуальної житлової забудови території АДРЕСА_2; зобов'язати надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаража на АДРЕСА_1 в кварталі території АДРЕСА_2; зобов'язати Дрогобицьку міську раду подати до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звіт про виконання постанови суду в частині повторного розгляду клопотань від 13.05.2014 про надання в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,05 га та про надання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража орієнтованою площею 0,01 га на АДРЕСА_1 в кварталі індивідуальної житлової забудови території АДРЕСА_2 та в частині надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,05 гектара для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 гектара для будівництва індивідуального гаража на АДРЕСА_1 в кварталі індивідуальної забудови території АДРЕСА_2; визнати незаконним та нечинним рішення Дрогобицької міської ради від 03.10.2017 №871 «Про затвердження «Положення про порядок виділення громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» у відведеному кварталі забудови відповідно до Детального плану території в районі АДРЕСА_1».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за наслідками розгляду заявлених клопотань від 13.05.2014 про надання в оренду ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1, що в кварталі індивідуальної житлової забудови території АДРЕСА_2 площею, 0,05 га терміном на 20 років та від 13.05.2014 про надання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража орієнтовною площею 0,01 га на АДРЕСА_1, що в кварталі індивідуальної житлової забудови території АДРЕСА_2 Дрогобицькою міською радою прийняті рішення №1385 від 26.06.2014 «Про відмову в передачі в оренду та у власність земельних ділянок», пп.1.2 п.1 якого відмовлено заявнику (позивачу) в наданні безоплатно у власність земельної ділянки площею 100 кв.м у кварталі території АДРЕСА_2 для будівництва індивідуального гаража; та рішення №1418 від 07.11.2014 «Про відмову в передачі в оренду земельної ділянки та наданні дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», пп.1.1 п.1 якого відмовлено заявнику (позивачу) в наданні в оренду земельної ділянки площею 500 кв.м у кварталі житлової забудови на АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Постановою Дрогобицького міськрайонного суду від 26.11.2015 у справі №442/10127/14-а визнано протиправними та скасовано п.1.1 п.1 рішення Дрогобицької міської ради від 07.11.2014 №1418 та пп.1.2 п.1 рішення Дрогобицької міської ради від 26.06.2014 №1385 та зобов»язано повтороно розглянути заявлені ОСОБА_1 клопотання від 13.05.2014.

На виконання рішення суду та вимоги державного виконавця Дрогобицькою міською радою за наслідками повторного розгляду заявлених 13.05.2014 клопотань прийнято рішення №632 від 02.03.2017 «Про відмову в передачі в оренду та у власність земельних ділянок», підпунктом 1.1 пункту 1 якого відмовдено у наданні безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,01 га у кварталі індивідуальної забудови на АДРЕСА_3 для будівництва індивідуального гаража та підпунктом 2.1. пункту 2 якого відмовлено в наданні в оренду земельної ділянки площею 0,05 га у кварталі житлової забудови на АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд терміном на 20 років.

Зокрема позивач зазначає, що всупереч вимог ч.7 ст.118 та ч.3 ст.123 ЗК України в рішені Дробобицької міської ради №632 від 02.03.2017 не зазначені вмотивовані підстави відмови в задоволенні заявлених клопотань та незрозумілими є застосування при прийнятті рішення ч.3 ст. 118 ЗК України, оскільки позивач не відноситься до працівників державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерів з їх числа.

Також, на думку позивача, наявність статусу веретана праці відповідно до п.7 ч.1 ст. 7 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів правці та інших громадян похилого віку в Україні» дає їй переважне право на відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва.

Позивач зазначає, що згідно відповіді відділу містобудування та архітектури виконавчих органів Дрогобицької міської ради від 24.02.2014 №119 на спірну земельну ділянку є передбачений Генеральний план та План зонування території міста Дрогобича для індивідуального житлового будівництва. Вказана містобудівна документація затверджена рішенням Дрогобицької міської ради «Про затвердження містобудівної документації «Коригування Генерального плану (внесення змін) м.Дрогобича» від 09.11.2012 №769 та рішенням Дрогобицької міської ради «Про затвердження містобудівної документації «План зонування території м.Дрогобича (зонінг)» від 20.02.2013 № 964 та наявність вказаних двох планів є достатньою обставиною для виділення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 в карталі на території АДРЕСА_2. Позивач, покликаючись на існування АДРЕСА_1 та її забудову зі сторони непарних номерів, виявила бажання отримати земельну ділянку на протилежній вільній стороні цієї вулиці.

Також позивач не погоджується із рішенням Дрогобицької міської ради «Про затвердження «Положення про порядок виділення громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» у відведеному кварталі забудови відповідно до Детального плану території в районі АДРЕСА_1» №871 від 03.10.2017, нормами якого визначається порядок набуття громадянами права на одержання земельної ділянки для здійснення індивідуального житлового будівництва на АДРЕСА_1, на якій позивач бажає одержати земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, госпродарстких будівель та споруд та для будівництва індивідуального гаража, оскільки його вимоги не узгоджуються та суперечать нормам ст.14, ч.2 ст.19 Конституції України, ч.6 та ч.7 ст.118, ч.2 та ч.3 ст.123 Земельного кодексу України, статей 30 та 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», не врегульовують питання надання у власність земельних ділянок для будівництва індивідуального гаража, пільг для ветеранів праці та дітей війни.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 березня 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано підпункт 1.1. пункту 1. та підпункт 2.1. пункту 2 рішення Дрогобицької міської ради «Про відмову в передачі в оренду та у власність земельних ділянок» від 02 березня 2017 року № 632 ОСОБА_1.

Зобов'язано Дрогобицьку міську раду повторно розглянути одночасно два клопотання ОСОБА_1 від 13 травня 2014 року про надання в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,05 га терміном на 20 років та про надання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража орієнтованою площею 0,01 га одним масивом на АДРЕСА_1 в кварталі індивідуальної житлової забудови території АДРЕСА_2.

Зобов'язано Дрогобицьку міську раду подати до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звіт про виконання постанови суду в частині повторного розгляду клопотань ОСОБА_1 від 13 травня 2014 року про надання в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,05 га та про надання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража орієнтовною площею 0,01 га на АДРЕСА_1 в кварталі індивідуальної житлової забудови території АДРЕСА_2 та в частині надання ОСОБА_1 дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,05 гектара для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 гектара для будівництва індивідуального гаража на АДРЕСА_1 в кварталі індивідуальної забудови території АДРЕСА_2, в місячний строк з часу набрання рішенням законної сили. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що Земельним кодексом України визначено чіткий алгоритм розгляду заяв громадян про відведення у власність земельних ділянок та вичерпний перелік підстав для відмови особі у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідач за результатами розглялу заяв позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення конкретної земельної ділянки зобов'язаний був прийняти рішення, яким надати дозвіл на розроблення такого проекту землеустрою або надати позивачу вмотивовану (із зазначенням конкретних причин) відмову у його наданні. Оскільки відмова Дрогобицької міської ради у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок не ґрунтується на нормах закону, вона є протиправною, що є належною підставою для задоволення позовних вимог в цій частині. При цьому оскільки вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відноситься до дискреційних повноважень органу місцевого самоврядування, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання відповідача прийняти конкретні рішення про надання таких дозволів за наслідками розгляду заявлених позивачем клопотань. Також суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог частині визнання протиправним та скасування рішення Дрогобицької міської ради №871 від 03.10.2017, оскільки дія затвердженого рішенням Положення не поширюється на правовідносини, що виникли до введення його в дію.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з'ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення Дрогобицької міської ради №871 від 03.10.2017 стосується саме виділення земельних ділянок у бажаному позивачем місці розташування земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та для будівництва індивідуального гаража згідно заявлених клопотань від 13.05.2014 - на АДРЕСА_1. Суд не врахував зазначених обставин, відмовивши в задоволенні позову в цій частині, мотивуючи тим, що дане рішення прийняте фактично через сім місяці після прийняття оскаржуваних рішень про відмову у виділенні земельних ділянок.

Скаржник вказує, що відмовляючи в задоволенні заявлених 13.05.2014 клопотань, не обґрунтуваши спірне рішення передбаченими законом підставами, встановленими Земельним кодексом України, відповідачем вчинено перешкоди в реалізації права на отримання в оренду земельної ділянки для будівництва житлового будинку та у власність земельної ділянки для будівництва гаража, відтак, покликаючись на ст.ст.22,50 Закону України «Про землеустрій», практику Європейського суду з прав людини, ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ч.6 ст.55 Конституції України, ч.1 ст.2, ч.ч.1, 2 ст.6, п.10 ч.2 ст.245 КАС України, абз.1 п.10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі», практику Верховного суду України, вважає, що єдиним ефективним способом захисту від подальших порушень Дрогобицькою міською радою є зобов'язання відповідача надати дозвіл на розробленння проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,05 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 в кварталі індивідуальної забудови території АДРЕСА_2 та зобов'язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража орієнтовною площею 0,01 га на АДРЕСА_1 в кварталі індивідуальної забудови території АДРЕСА_2.

В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що рішенням XVIII сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради №632 від 02.03.2017, розглянувши службову записку відділу правового забезпечення, вимогу державного виконавця та заяви ОСОБА_1 від 13.05.2014, на виконання постанови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області по справі №442/10127/14-а від 26.11.2015, враховуючи рекомендації постійної комісії ради з питань регулювання земельних відносин (протокол №43 від 15.11.2016), керуючись ст.12, ч.2,3,7 ст.118, ст.123, ст.124 Земельного кодексу України, п.34 ч.1 ст.36 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішено: пп.1.1 п.1 відмовити ОСОБА_1 в наданні безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га у кварталі індивідуальної житлової забудови на АДРЕСА_3 для будівництва індивідуального гаражу; пп.2.1 п.2 відмовити ОСОБА_1 в наданні в оренду земельної ділянки площею 0,05 га у кварталі житлової забудови на АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд терміном на 20 років.

Рішенням XХVII сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради №871 від 03.10.2017 з метою врегулювання порядку надання земельних ділянок громадянам у м.Дрогобичі, враховуючи рекомендації постійної комісії ради з питань регулювання земельних відносин (протоколи №74 від 14.09.2017), керуючись ст..ст.12, 116, 118 Земельного кодексу України, та відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» затверджено «Положення про порядок виділення громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» у відведеному кварталі забудови, у якому планується проводити роботи з проектування та забудови інженерно-транспортної інфраструктури відповідно до Детального плану території АДРЕСА_2, згідно з Додатком.

Позивач, вважаючи рішення суб»єкта владних повноважень за наслідками розгляду її клопотань та рішення про затвердження «Положення про порядок виділення громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» протиправними, звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В свою чергу, із положень статті 79-1 Земельного кодексу України слідує, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів дійти до висновку, що розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки необхідне для формування земельної ділянки.

Такий висновок також узгоджується з положеннями статті 50 Закону України «Про землеустрій», відповідно до якої проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Стаття 25 Закону України «Про землеустрій» визначає види документації із землеустрою, до яких, крім проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, належать, зокрема, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Частиною другою статті 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до частини першої статті 123 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської Ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Тобто положеннями ст.118 ЗК встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в ст.118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Разом з тим, виходячи з положень ст.122 ЗК України та п.34 ч.1 ст. 26 Закону № 280/97-ВР повноваженнями щодо розпорядження землями комунальної власності наділені сільські, селищні, міські ради, які вирішують ці питання виключно на пленарних засіданнях

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Тобто, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією.

Відтак, приписами чинного законодавства встановлено, що розгляд клопотання заінтересованої особи у вирішенні зазначеного питання повинно прийматися у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів дійти до висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством передбачено, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою або відмову у наданні такого дозволу орган місцевого самоврядування приймає виключно на пленарних засіданнях відповідної ради.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач звернулась до відповідача з клопотаннями від 13.05.2014 про надання в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,05 га терміном на 20 років та від 13.04.2014 про надання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража орієнтованою площею 0,01 га одним масивом на АДРЕСА_1 в кварталі індивідуальної житлової забудови території АДРЕСА_2, за наслідками розгляду яких Дрогобицька міська рада прийняла рішення №1385 від 26.06.2014, пп.1.2 п.1 якого відмовила ОСОБА_1 в наданні безоплатно у власність земельнох ділянки площею 100 кв.м у кваталі території П.Орлика для будівництва індивідуального гаража, та рішення №1418 від 07.11.2014, пп.1.1 п.1 якого відмовила ОСОБА_1 в наданні в оренду земельної ділянки площею 500 кв.м у кварталі житлової забудови на АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.19, 20).

Постановою Дрогобицьконо міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2015 року у справі №442/10127/14-а визнано протиправним та скасовано підпункт 1.1 пункту 1 рішення Дрогобицької міської ради від 07.11.2014 року №1418 «Про відмову в передачі в оренду земельної ділянки та у наданні дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок»; визнано протиправним та скасовано підпункт 1.2 пункту 1 рішення Дрогобицької міської ради від 26.06.2014 року №1385 «Про відмову в передачі в оренду та у власність земельних ділянок». Зобов'язано Дрогобицьку міську раду повторно розглянути заяви ОСОБА_1 від 13.05.2014.

За наслідками повторного розгляду заявлених 13.05.2014 клопотань прийнято XVIII сесією сьомого скликання Дрогобицької міської ради прийнято рішення №632 від 02.03.2017 «Про відмову в передачі в оренду та у власність земельних ділянок», підпунктом 1.1 пункту 1 якого відмовила у наданні безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,01 га у кварталі індивідуальної забудови на АДРЕСА_2 - Парковій для будівництва індивідуального гаража, та підпунктом 2.1. пункту 2 якого відмовила в наданні в оренду земельної ділянки площею 0,05 га у кварталі житлової забудови на АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд терміном на 20 років, які є предметом оскарження в межах спірних правовідносин (а.с.23).

Однак оскаржуване рішення №632 від 02.03.2017 не містить жодної з підстав відмови, які визначені ч.7 ст. 118 ЗК України, та відповідно до ч.2 ст.77 КАС України на розгляд суду відповідачем не надано доказів правомірності прийняття оскаржуваного рішення, що має наслідком його скасування.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб»єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

З огляду на положення ст.ст.5, 21, 245 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов'язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю.

Водночас, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень за межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективного державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.

Відтак, до компетенції суду не входить зобов'язання відповідача приймати на сесії конкретне рішення за наслідками розгляду заявлених ОСОБА_1 клопотань, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування.

Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії відповідача або визнати неправомірним необґрунтоване зволікання з розглядом питання, однак не може приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до частини 2 ст. 6, частин 1, 2 ст.7 КАС України суд при вирішенні справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейський суд з прав людини, вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейського суду з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа №30210/96).

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в межах спірних правовідносин вірним способом відновлення порушеного права позивача є вчинення кореспондуючиї цьому праву дій, а саме слід зобов'язати Дрогобицьку міську раду повторно розглянути одночасно два клопотання ОСОБА_1 від 13 травня 2014 року про надання в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,05 га терміном на 20 років та про надання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража орієнтовною площею 0,01 га одним масивом на АДРЕСА_1 в кварталі індивідуальної житлової забудови території АДРЕСА_2. При цьому судом правовірно з метою належного захисту порушених прав позивача відповідно до ч.1 ст. 382 КАС України зобов'язано Дрогобицьку міську раду подати до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звіт про виконання постанови суду в частині повторного розгляду заявлених 13 травня 2014 року ОСОБА_1 клопотань.

Крім того слід зазначити про безпідставність покликань позивача на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №522/17384/16-а, оскільки обставини справи, оцінку яким надано Верховним судом у даному рішенні, не є аналогічними за змістом обставинам, встановленим судом в межах спірних правовідносин, що виникли між ОСОБА_1 та Дрогобицькою міською радоюю.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення Дрогобицької міської ради XXVII сесії сьомого скликання №871 від 03.10.2017, колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням Дрогобицької міської ради XXVII сесії сьомого скликання №871 від 03.10.2017 затверджено «Положення про порядок виділення громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» у відведеному кварталі забудови, у якому планується проводити роботи з проектування та забудови інженерно-транспортної інфраструктури відповідно до Детального плану території в районі АДРЕСА_3, згідно з Додатком.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскільки Дрогобицькою міською радою рішення №632 про відмову в передачі в оренду та у власність земельних ділянок за наслідком розгляду заявлених ОСОБА_1 клопотань від 13 травня 2014 року прийнято 02 березня 2017 року, норми рішення Дрогобицької міської ради №871 від 03 жовтня 2017 року не поширюються на правовідносини, що виникли до його затвердження, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 березня 2018 року у справі № 442/6112/17 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. О. Большакова
В. Я. Макарик
Постанова складена в повному обсязі 01.06.2018.