Справа № 817/1343/17
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2018-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

30 травня 2018 року Р і в н е №817/1343/17
Рівненський окружний адміністративний суд в складі судді Друзенко Н.В., за участю секретаря судового засідання Романчук В.В., сторін і інших осіб, які беруть участь у справі: позивача: представник ОСОБА_1, відповідача: представники: Терещенко О.М., Ганов О.О., Король В.В., третя особа: представник Карпець О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні письмову заяву судді Друзенко Н.В. про самовідвід у адміністративній справі за позовом

ОСОБА_6
доРівненської обласної державної адміністрації , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне агентсво водних ресурсів України,
про визнання протиправним та скасування розпоряджень, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:

25.05.2018 суддя Друзенко Н.В. на підставі пункту 4 частини першої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України подала заяву про самовідвід.

Вказана заява обґрунтована тим, що 23.05.2018 вона зі стенограми ранкового сорок другого пленарного засідання Верховної Ради України від 18.05.2018, розміщеної на офіційному сайті законодавчого органу, дізналася про те, що виступаючи з трибуни парламенту народний депутат України ОСОБА_8, зазначаючи про беззаконня в судах, заявив, що вона "по безпрєдєлу за гроші намагається поновити колишнього заступника губернатора … ОСОБА_6". Вважає, що така публічна заява, зроблена на сесії законодавчого органу влади, що транслюється на всю країну, зумовила ситуацію, за якої будь-яке прийняте нею рішення у вищезазначеній справі не буде оцінене громадськістю як об'єктивне і неупереджене, позаяк у випадку задоволення позову, суспільство сприйме судове рішення як корумповане, а у випадку відмови в позові - як таке, що прийняте під тиском. Враховуючи Бангалорські принципи поведінки суддів та оцінюючи зовнішні і внутрішні критерії незалежності і неупередженості, суддя дійшла висновку, що обставини, які мали місце 18.05.2018 на пленарному засіданні Верховної Ради України, дають підстави будь-якій проінформованій і розсудливій особі сумніватися у її здатності винести неупереджене рішення у справі №817/1343/17. Відповідно до цього, суддя, вважаючи себе абсолютно об'єктивною і неупередженою, в цілях захисту прав сторін і збереження суспільної довіри до чесності і непідкупності судових органів, а також з метою уникнення будь-яких сумнівів щодо справедливого, об'єктивного та неупередженого розгляду справи №817/1343/17 заявила про самовідвід.

Згідно з вимогами пункту 4 частини першої статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу) за наявності обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об'єктивності судді.

Відповідно до частини першої статті 39 Кодексу адміністративного судочинства України, за наявності підстав, зазначених у статтях 36 - 38 цього Кодексу, суддя зобов'язаний заявити самовідвід.

А в силу вимог частини третьої цієї статті, самовідвід повинен бути вмотивованим і заявленим не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти самовідвід після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу самовідводу заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Частиною першою статті 40 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що питання про самовідвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

А згідно з частиною другою цієї статті питання про самовідвід вирішується в нарадчій кімнаті ухвалою суду, що розглядає справу.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006, встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці виділяє наступні критерії оцінки неупередженості, а саме, проводить відмінність між: 1) суб'єктивним підходом, тобто прагненням переконатися в суб'єктивному обвинуваченні або інтересі певного судді у конкретній справі; 2) об'єктивним підходом, тобто визначенням, чи були судді надані достатні гарантії, щоб виключити будь обґрунтовані сумніви в цьому відношенні ("Кіпріану проти Кіпру", "П'єрсак проти Бельгії", "Грівз проти Сполученого Королівства"). Разом з тим чітка відмінність між цими поняттями відсутня, оскільки поведінка судді може не тільки об'єктивно викликати сумніви в його неупередженості з точки зору зовнішнього спостерігача (об'єктивний тест), але мова може також йти про його або її особисте переконання (суб'єктивний тест). У зв'язку з цим рішення про те, чи слід застосувати в певній ситуації той чи інший критерій, залежить від конкретних фактів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Як зазначається у пункті 11 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухвалених 17.11.2010, зовнішня незалежність не є прерогативою чи привілеєм, наданим для задоволення власних інтересів суддів. Вона надається в інтересах верховенства права та осіб, які домагаються та очікують неупередженого правосуддя. Незалежність суддів слід розуміти як гарантію свободи, поваги до прав людини та неупередженого застосування права. Неупередженість та незалежність суддів є необхідними для гарантування рівності сторін перед судом. Крім того, Консультативна рада європейських суддів у пункті 12 Висновку №1 (2001) наголошує: "Судовій владі повинні довіряти не лише сторони окремої судової справи, а й суспільство в цілому. Таким чином, суддя не просто повинен насправді бути вільним від будь-яких зв'язків, прихильностей, упередженості, він чи вона також повинні вважатися вільними від цього з точки зору розсудливого спостерігача. У протилежному випадку довіру до судової влади може бути підірвано". Отже є тісний зв'язок між незалежністю і об'єктивною неупередженістю. З цієї причини Європейський суд з прав людини зазвичай розглядає ці дві вимоги разом ("Фіндлі проти Сполученого Королівства"). В свою чергу пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає незалежності від інших гілок влади (тобто виконавчої та законодавчої), а також від політичних партій ("Нінн-Хансен проти Данії"). При цьому, питання завжди полягає в тому, чи дотримуються в конкретній справі вимоги Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ("Хенрік Урбан і Ришард Урбан проти Польщі"). Також Європейський суд з прав людини запровадив критерії оцінки незалежності. А саме, при визначенні того, чи може орган вважатися "незалежним", Європейський суд з прав людини бере до уваги такі критерії ("Фіндлі проти Сполученого Королівства"): 1) порядок призначення його членів і тривалість терміну їх повноважень; 2) гарантії від зовнішнього тиску; 3) зовнішні ознаки незалежності.

Що стосується другого критерію, то Європейський суд з прав людини зазначає, що акти втручання у судовий процес самі по собі несумісні з поняттям "незалежний і неупереджений суд" і свідчать про нестачу поваги з боку державних органів до самої функції судової влади" ("СовТрансАвто" проти України").

Що стосується третього критерію, то важливою є довіра, яку суди в демокра-тичному суспільстві повинні вселяти населенню ("Саінер проти Туреччини"). Сумніви в незалежності відсутні, коли, на думку Європейського суду з прав людини у "об'єктивного спостерігача" не виникне підстав для занепокоєння з цього питання в обставинах справи, що розглядається ("Кларк проти Сполученого Королівства"). Визначаючи, чи є суд незалежним, Європейський суд з прав людини звертає увагу й на ті зовнішні ознаки незалежності, що можуть стосуватися навіть гіпотетичної можливості впливу на суд. Існування самої лише можливості зовнішнього впливу на суд Європейський суд з прав людини іноді визнає достатнім, щоб поставити під сумнів незалежність суду ("Бєлілос проти Швейцарії", "Очалан проти Туреччини"). Європейський суд з прав людини застерігає, що навіть самі лише сумніви "розсудливого спостерігача" в тому, що суд незалежний та неупереджений, можуть мати певне значення в розумінні забезпечення громадянам права на справедливий суд ("Ферантелі та Сантанджело проти Італії", "Хаусчілдт проти Данії", "Веттстейн проти Швейцарії"). Суддя, у відношення якого є обґрунтовані побоювання недостатньої неупередженості, повинен негайно взяти відвід ("Веттстейн проти Швейцарії", "ОСОБА_10 проти Іспанії", "П'єрсак проти Бельгії") .

За наведеного, лише розгляд справи судом, об'єктивність і неупередженість якого перебуває поза всяким сумнівом є гарантією того, що судове рішення буде сприйняте суспільством як справедливе, незалежне та безстороннє, і лише в такому випадку буде дотримано право сторін на справедливий розгляд справи незалежним і безстороннім судом у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи наведену у заяві про самовідвід ситуацію, суд приходить до висновку про обґрунтованість такої заяви, позаяк за наведених обставин відсутні достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у безсторонності та неупередженості головуючої судді.

З врахуванням цього, з метою зміцнення та підтримки довіри суспільства до судової влади, уникнення звинувачень в упередженості та будь-яких спроб посягань на гарантії дотримання судом принципів законності, неупередженості та об'єктивності, а також для усунення сумнівів у сторін та у суспільства вцілому щодо об'єктивності та неупередженості в розгляді адміністративної справи №817/1343/17, заява про самовідвід судді Друзенко Н.В. підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частини першої статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення самовідводу судді, який розглядає справу одноособово, адміністративна справа розглядається в тому самому адміністративному суді іншим суддею, який визначається в порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу.

Керуючись статтями 39, 40, 41, 241, 248, 256, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Заяву судді Друзенко Н.В. про самовідвід у справі №817/1343/17,- задовольнити.

Адміністративну справу №817/1343/17 за позовом ОСОБА_6 до Рівненської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження №233-к від 23.08.2017, №285-к від 23.10.2017, пункту 1 розпорядження №312-к від 10.11.2017, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, передати до Відділу документального забезпечення Рівненського окружного адміністративного суду для визначення складу суду згідно з частиною першою статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала окремо не оскаржується. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Друзенко Н.В.