Справа № 804/278/3040/17
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2018-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2018 року Справа № 804/278/3040/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С.
розглянувши у спрощеному провадженні в місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України (Департамент фінансів Міністерства оборони України) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -
11.12.2017 року ОСОБА_1 (далі «Позивач») звернулася до Житомирського районного суду Житомирської області з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (Департамент фінансів Міністерства оборони України) (далі «Відповідач»), в якому просить:
- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з загибеллю (смертю) її батька колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 .
Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка є дочкою ОСОБА_2 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника групи підготовки та регламенту тренажерів у військовому званні «капітан». ЇЇ батько був призначений у добовий наряд з 26 на 27.11.2011 року, у зв`язку з різким погіршенням самопочуття, його було госпіталізовано у хірургічне відділення, а 28.11.2011 року її батько був переведений до реанімації. ІНФОРМАЦІЯ_1 капітан ОСОБА_2 помер у ГВКГ МО України. На підставі проведеного службового розслідування та отриманих пояснень від начальника медичної служби військової частини, чергового фельдшера медичного пункту військової частини, чергового військової частини було встановлено, що її батько захворів знаходячись при виконанні службового обов`язку, а саме, під час добового наряду. Позивачка як член сім`ї померлого має право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, яка виплачується рівними частками між всіма особами, які мають право на її одержання. Мати позивачки, ОСОБА_3 , зверталася з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю чоловіка під час виконання обов`язків військової служби, однак, у задоволенні заяви Департаментом фінансів Міністерства оборони України було відмовлено, посилаючись на те, що причина смерті ОСОБА_2 пов`язана з проходженням військової служби, члени сім`ї загиблого військовослужбовця мають право на одноразову грошову допомогу у разі, якщо загибель настала під час виконання ним обов`язків військової служби. Проходження військової служби та виконання військових обов`язків це різні поняття. Не погоджуючись з правомірністю відмови, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 15.12.2017 року справу було передано на розгляд до Житомирського окружного адміністративного суду за підсудністю. Ухвалою від 21.02.2018 року судді Житомирського окружного адміністративного суду справу було передано за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2018 року відкрито спрощене провадження у адміністративній справі, призначено її розгляд без виклику сторін.
Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого Міністерство оборони України заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими, оскільки причина смерті ОСОБА_2 пов`язана з проходженням військової служби, члени сім`ї загиблого військовослужбовця мають право на одноразову грошову допомогу у разі, якщо загибель настала під час виконання ним обов`язків військової служби. Проходження військової служби та виконання військових обов`язків це різні поняття, а тому немає законних підстав для виплати одноразової грошової допомоги, крім того, позивачкою пропущені строки позовної давності, а заявлені позовні вимоги є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.
Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 26).
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 229-Н від 25.11.2011 року, було призначено добовий наряд з 26 на 27 листопада 2011 року у складі помічника чергового частини начальника групи капітана ОСОБА_2 (а.с. 10).
27.11.2011 року у ОСОБА_2 різко погіршилося самопочуття та його було госпіталізовано. Згідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 252 від 28.11.2011 року, на підставі направлення, капітана ОСОБА_2 наказано вважати вибувшим у військову частину НОМЕР_2 м. Житомир на лікування з 27.11.2011 року. (а.с. 11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (копія свідоцтва про смерть - а.с. 8). Відповідно до Витягу з протоколу № 231 від 17.02.2012 року засідання Центральної військово-лікарських комісії про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, встановлено, що захворювання капітана ОСОБА_2 та причина смерті пов`язані з проходженням військової служби (а.с. 16).
Мати позивачки, ОСОБА_3 , звернулася з заявою про виплату одноразової грошово допомоги у разі загибелі військовослужбовця, за результатом розгляду якої Житомирський обласний військовий комісаріат листом № СЗ7999 від 17.12.2014 року подав Департаменту фінансів Міністерства оборони України висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги членам сімї, відповідно до якого командування не вважає, що члени сім`ї: дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_1 мають право на отримання вказаної грошової допомоги. (а.с. 24).
Листом від 17.12.2014 року № 248/3/6/128 Департаментом фінансів Міністерства оборони України відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги членам сім`ї померлого ОСОБА_2 , оскільки причина смерті ОСОБА_2 пов`язана з проходженням військової служби, члени сім`ї загиблого військовослужбовця мають право на одноразову грошову допомогу у разі, якщо загибель настала під час виконання ним обов`язків військової служби. Проходження військової служби та виконання військових обов`язків це різні поняття, а тому немає законних підстав для виплати одноразової грошової допомоги. (а.с. 25).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам в контексті позовних вимог, суд врахував таке.
Згідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, всиновленого цим кодексом або іншими законами.
У своїй позовній заяві позивачка просить не застосовувати строки позовної давності до неї, оскільки вона не знала про таку відмову, перебувала на навчанні і не могла звернутися вчасно до суду за захистом порушених прав.
Суд бере до уваги, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе поновити позивачці строк на звернення до суду за захистом своїх прав.
Даючи правову оцінку діям відповідача суд враховує наступне.
Статтею 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі в Збройних Силах України, а також членів їх сімей.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 41 Закону України«Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час дати смерті ОСОБА_2 ) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Статтею 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (від 25.03.1992 № 2232-ХII) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно з п. 1 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (від 20.12.1991 №2011-XII), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
На виконання вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб (далі Порядок № 499).
Пунктом 1 вказаного Порядку № 499 передбачено, що у разі загибелі (смерті) під час виконання обов`язків військової служби військовослужбовця, який перебував на кадровій військовій службі або проходив військову службу за контрактом, військовослужбовця строкової військової служби, військовозобов`язаного чи резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві сім`ї загиблого (померлого), а в разі її відсутності - його батькам та утриманцям виплачується одноразова грошова допомога: 1) сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця строкової служби, а в разі її відсутності - його батькам та утриманцям - у розмірі десятирічного максимального посадового окладу за першим тарифним розрядом, передбаченим для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом; 2) сім`ї загиблого (померлого) військовозобов`язаного чи резервіста, який був призваний на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, а в разі її відсутності - його батькам та утриманцям - у розмірі десятирічного грошового забезпечення зазначеного військовозобов`язаного чи резервіста виходячи з окладу за військовим званням у запасі та максимального окладу за посадою, до якої він був приписаний у запасі; 3) сім`ї загиблого (померлого) військовозобов`язаного, який перебуває на кадровій військовій службі або проходив військову службу за контрактом, а в разі її відсутності його батькам та утриманцям - у розмірі десятирічного грошового забезпечення зазначеного військовослужбовця за останньою посадою, яку він займав на день загибелі (смерті), виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Як встановлено п.8 Порядку № 499, військовослужбовець, військовозобов`язаний чи резервіст вважається таким, що виконує обов`язки військової служби відповідно до законодавства.
За змістом ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу`військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Як встановлено судом, підставою для відмови позивачам в призначенні та виплаті на їх користь відповідачем одноразової грошової допомоги, що визначена ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» стало те, що смерть ОСОБА_2 настала під час проходження ним військової служби, але не під час виконання ним обов`язків військової служби.
Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Аналізуючи рішення відповідача про відмову у задоволенні заяви про виплату одноразової грошової допомоги, на предмет його відповідності вказаним критеріям, суд приходить до висновку, що воно таким критеріям не відповідає, оскільки воно прийнято без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття законного і обґрунтованого рішення та на підставі норм закону, які не підлягають до застосування у спірних правовідносинах, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок включає в себе з поміж іншого - проходження військової служби.
З аналізу наведеної вище норми Закону слідує, що поняття «військовий обов`язок» за своїм змістом та семантичним наповненням є більш ширшим, ніж поняття «проходження військової служби», ці поняття співвідносяться між собою як ціле і його частина відповідно.
За п. 3 ч. 3 ст. 24 вказаного Закону України військовослужбовець вважається таким, що виконує обов`язки військової служби, в тому числі поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Як встановлено судом, у зв`язку з загостренням хвороби ОСОБА_2 , останнього за направленням відповідно до наказу командира військової частини направлено до шпиталю на лікування (а.с. 11,15). Лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2 № 236 від 07.12.2011 року, містить відомості, що смерть останнього настала 06.12.2011 року в умовах госпіталю (а.с. 9), тому суд приходить до висновку, що смерть ОСОБА_2 настала поза військовою частиною у госпіталі, куди його було направлено за наказом (направленням) командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 , де ОСОБА_2 проходив військову службу, що мало б отримати свою правову оцінку під час прийняття рішення відповідачем в системному зв`язку з п. 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Отже вбачається, що відповідач проігнорував вимоги закону в частині визначення обсягу нормативно правових актів, що підлягають до застосування у спірних правовідносинах.
Посилання відповідача на наявність дискреційних повноважень не приймаються судом до уваги в зв`язку з наступним.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський Суд з прав людини у рішеннівід 13.01.2011р. (остаточне) по справі «ЧуйкінапротиУкраїни» констатував: «50. Суд нагадує,щопроцесуальнігарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовомщодосвоїхцивільних прав та обовязків. Таким чином стаття 6 Конвенціївтілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільнихпитань становить один з йогоаспектів ( див. рішеннявід 21 лютого 1975 року у справі «Голдерпроти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.
Таким чином, з урахуванням наведеної судової практики, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з загибеллю (смертю) її батька колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.
Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, які підлягають задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України (Департамент фінансів Міністерства оборони України) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити в повному обсязі.
Зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з загибеллю (смертю) її батька колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 .
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Рябчук