Справа № 804/2379/18
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2018 року справа № 804/2379/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Павловського Д. П.
при секретарі судового засідання Трайдук С. В.
представника позивача представника відповідача Берус Н.В. Войтенко К.В.
02 квітня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Укрпромпостач" (далі - ТОВ «ВКП «Укрпромпостач», позивач) звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДФС у Дніпропетровській області, відповідач) , в якому просить суд:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.04.2018 року відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с. 2).
У судове засідання 16.05.2018 року прибув представник позивача та представник відповідача.
Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві та письмовій відповіді на відзив, позицію відповідача, викладену у письмовому відзиві на позов, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно із частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Підпунктом 20.1.4. ч. 20.1. ст. 20 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Порядок проведення документальних позапланових перевірок, умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок встановлено статтями 78 та 81 Податкового кодексу України.
Відповідно до пп. 78.1.11 п. 78.1. ст. 78 ПК України, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: отримано судове рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки, винесену ними відповідно до закону.
Згідно із п. 78.4. ст. 78 ПК України, про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.
Відповідно до п. 81.1. ст. 81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:
направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;
копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.
Частиною 102.1. ст. 102 ПК України визначено, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
Отже, позовні вимоги в частині визнання протиправними дії ГУ ДФС у Дніпропетровській області щодо проведення перевірки ТОВ «ВКП «Укрпромпостач» та щодо викладення в акті від 18.07.2017 року № 7527/04-36-14-01/38530512 висновків є такими, що не підлягають задоволенню.
7. ТОВ "Мерентал" в частині придбання товарів на загальну суму 195600,00 грн., у т.ч.
8. ТОВ "Рексус" в частині придбання товарів на загальну суму 3148495,20 грн., у т.ч. ПДВ 524749,20 грн., в результаті чого ТОВ «ВКП «Укрпромпостач» завищено податковий кредит з ПДВ у вересні 2016 року на суму 524749,00 грн.; занижено фінансовий результат до оподаткування у вересні 2016 року на суму 2623746,00 грн., що призвело до заниження податку на прибуток у вересні 2016 року в сумі 472274,28 грн.
Так, відповідно до п. 44.1. ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Правові наслідки, у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.
В разі наявності у органу державної податкової служби інформації щодо порушення окремим платником податків податкового законодавства, негативні наслідки повинні застосовуватися саме щодо цієї особи, проте, відповідачем за 2014-2016 роки не доведено відомостей про неналежний стан контрагентів позивача, тому, висновки в акті перевірки суд вважає необґрунтованими, враховуючи, що позивач не знав, та не міг знати при виконанні господарських операцій у 2014-2016 роках про порушення, допущені контрагентами, так як не знав про дефекти у правовому статусі таких контрагентів, таких як відсутність реєстрації їх як платників ПДВ, відсутність у відповідних посадових осіб чи інших представників контрагента повноважень на складання первинних, розрахункових документів, податкових накладних тощо).
Розрахунки ТОВ «ВКП «Укрпромпостач» із суб'єктами господарювання, а саме, постачальниками та покупцями за відвантажений товар (надані роботи, послуги) проводились у безготівковій формі, що підтверджується банківськими виписками.
Транспортування товару від постачальників до покупця здійснювалось ПП «Мускун», та особисто позивач, який має транспорт та згідно КВЕД діяльності 49.41 вантажний автомобільний транспорт, надає послуги з перевезення товару (продукції).
Факт постачання товарів, тобто, реальність господарської операції, підтверджена наступними документами: договорами купівлі-продажу, податковими накладними, закупівельними актами, документами на оплату, рахунками, дорученнями, а також документами, що підтверджують подальшу реалізацію товарів або їх використання в господарської діяльності з метою отримання прибутку.
Отже, документи щодо фактичного придбання товарів є обґрунтуванням фактичного руху активів, або зміни у власному капіталі або зобов'язаннях підприємства.
Документи, які підтверджують господарські операції, повинні розкривати їх суть, справжність, економічну вигоду та ділову мету. Без цього їх неможливо вважати реальними, як зазначено в роз'ясненнях Верховного Суду України від 14.03.2017 року у справі № 21-1513а16.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пп. 1.2 п. 1, пп. 2.1 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.95 р. за № 168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення, статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99 р. № 996-ХІV, із змінами та доповненнями, встановлені вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.
Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Статтею 201 Податкового кодексу України встановлено вимоги до оформлення податкових накладних.
Згідно з пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.95 р. за № 168/704, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Відповідно до пунктів 2.15, п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.
Таким чином, висновки контролюючого органу про порушення п. 44.2 ст. 44, пп.134.1.1 п. 134.1 ст. 134., п. 135.1 ст.135 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VІ (із змінами та доповненнями), що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 818198,00 грн., у т.ч. за 2014 рік на суму 171999,00 грн., за 2015 рік на суму 173925,00 грн., за 2016 рік на суму 472274,00 грн. є необґрунтованими, враховуючи відсутність вини позивачем.
В ході розгляду адміністративної справи, судом встановлено, що на підставі ухвали слідчого судді Антонюка О.А. від 02.09.2016 року було тимчасово вилучено первинні документи фінансово-господарської діяльності ТОВ «ВКП «Укрпромпостач», що підтверджується Протоколом тимчасового доступу до документів і речей від 03.10.2016 року та листом № 217 юр від 03.10.2016 року ТОВ «ВКП «Укрпромпостач» про надання первинних документів, які наявні в матеріалах справи.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що під час проведення перевірки ГУ ДФС у Дніпропетровської області, всі первинні документи знаходились у слідчого СВ фінансових розслідувань ДПІ у Шевченківському районі м. Дніпра, тому, ТОВ «ВКП «Укрпромпостач» не мало можливості надати для перевірки первинні документи, що також підтверджується зверненнями до ДПІ у Шевченківському районі м. Дніпра з проханням повернути первинні документи, та відповіддю старшого слідчого СВ ФР ДПІ у Шевченківському районі м. Дніпра.
Факт отримання товарів/послуг ТОВ «ВКП «Укрпромпостач» підтверджується первинними документами, на підставі яких була здійснена реалізація придбаного товару контрагентам, які долучені до матеріалів справи.
З метою встановлення обґрунтованості права платника податку ТОВ «ВКП «Укрпромпостач» на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість контролюючому органу всі первинні документи по даним контрагентам були передані на виконання ухвали суду до правоохоронних органів, тому, факт наявності всіх первинних документів підтверджено у повному обсязі, у т.ч. і протоколом виїмки.
Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Підпунктами 139.1.1, 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності та не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Суд вважає, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість були фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
В акті перевірки відсутні докази того, що під час перевірки податковий орган встановив обставини, які б свідчили про умисел позивача на укладення договору з контрагентом (та їх умислу) без наміру створити наслідки, які передбачені договором, враховуючи, що позивачем документально доведено виконання зобов'язань щодо отримання та оплати товару/послуг шляхом реалізації придбаного товару ТОВ «ВКП «Укрпромпостач» своїм контрагентам.
Відповідно до норм чинного законодавства визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків та структуру активів останнього.
Дані податкового обліку позивача сформовано на підставі здійснення реальних господарських операцій з продажу товару контрагентам-покупцям на підставі укладених договорів, наявних в матеріалах справи.
Висновки, зроблені податковим органом в акті перевірки на підставі програмного забезпечення про відсутність реєстрації податкових накладних в ЄДР податкових накладних суд також вважає безпідставними, оскільки програмне забезпечення (інформаційні бази ДПІ) до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків не відносяться.
Суд вважає, що не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчиненої контрагентом платника податку.
Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.
Згідно із пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Право на віднесення сум податку до податкового кредиту, як зазначено у п. 198.1 ст. 198 ПК України, виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
В силу п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.
Приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 ст. 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
В акті перевірки зазначено, що продаж аналогічних товарів не був відображений у податковій звітності суб'єктами господарювання контрагентами позивача, з якими безпосередньо було укладено господарські договори та отриманий товар, проте, суд не погоджується з позицією відповідача, враховуючи, що не підтвердження поставок в ланцюгу до товаровиробника, не може бути підставою для позбавлення платника (позивача) права на нормування податкового кредиту.
Суд вважає, що ТОВ «ВКП «Укрпромпостач», як платник податків не може нести відповідальність за дії контрагентів при відсутності вини, інакше порушуються основні конституційні засади: дотримання принципу справедливості як елемента верховенства права (ст. 8 Конституції України), індивідуалізації відповідальності (ст. 61 Конституції України), забезпечення доведеності вини (ст. 129 Конституції України).
Щодо висновків відповідача в акті перевірки про відсутність у товарно-транспортних накладних обов'язкового реквізиту «пункт розвантаження», суд вважає, що вказаний довод не може свідчити про ймовірно фіктивну господарську операцію.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" та п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568, товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх часників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
Форма товарно-транспортної накладної (типова форма 1-ТН) була затверджена спільним наказом Міністерства транспорту України і Міністерства статистики України від 29.12.1995 № 488/346.
ТТН підтверджує операції з надання послуг перевезення, а не факт придбання товарів, тобто, ТТН враховується тільки при проведенні розрахунків за перевезення вантажу, а не за поставлений товар. Таким чином, відсутність ТТН потрібно розглядати як порушення правил перевезення вантажів автомобільним транспортом, але не як порушення податкового законодавства.
Слід зазначити, що посилання контролюючого органу в акті перевірки про надання вироку у кримінальній справі широкої й наперед встановленої сили в іншому податковому спорі в частині накладеним фінансових санкцій, не відповідає принципу справедливого судочинства, гарантованому ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.
Рішення ЄСПЛ «Булвест» АД проти Болгарії» як на звичну практику країн Європейського Союзу в питанні відповідальності платників податку за податкові делікти посилається на два рішення Суду Європейського союзу: об'єднане рішення (консультативний висновок) Суду ЄС від 12 січня 2006 року в справі Optigen Ltd (С354/03), Fulcrum Electronics Ltd (C355/03) and Bond House Systems Ltd (C484/03) v Commissioners of Customs Ц Excise і об'єднане рішення Суду ЄС від 6 липня 2006 року в справі Axel Kittel v. Belgian State, (C439/04) і Belgian State v. Recolta Recycling (SPRL, C440/04) (ECR 2006, page 10616).

Так, у рішенні Суду ЄС від 12 січня 2006 року зазначається: «... право на вирахування податку на додану вартість особою, що має статус платника ПДВ, яка здійснює відповідні операції, не може зачіпатися тією обставиною, що в ланцюгу поставок, в яку входять зазначені операції, попередня або наступна операція будуть пов'язані з шахрайством при сплаті податку на додану вартість, про яку платник податку не знав та не міг знати».

Аналогічна правова позиція міститься й у другому рішенні Суду ЄС від 6 липня 2006 року: «... якщо отримувач товару не знав і не міг знати, що купляючи товар, він бере участь в ухиленні від сплати податку, загальна система податкового права ЄС має трактуватися як виключаюча норму національного права, у відповідності до якої той факт, що угода купівлі-продажу товару вважається недійсною - як така що суперечить публічному порядку та вчинена продавцем на протиправних основах, - приводить до того, що платник податку втрачає право на податковий кредит ПДВ, який фактично ним було сплачено; у цьому відношенні не важливо, чи визнано угоду недійсною через шахрайство з ПДВ або через інші обманні дії... лише у випадку, якщо на і підставі дослідження об'єктивних факторів буде встановлено, що товар поставлявся платнику зо датку, який знав або мав знати про те, що купляючи товар, він бере участь в угоді, пов'язаній зухиленням від сплати податку, національний суд може відмовляти такому платнику податку в праві на податковий кредит».

Щодо посилання відповідачем на чисельні кримінальні справи, суд зазначає, що справи було порушено до набуття чинності Закону України «Про несення змін до Податкового кодексу України щодо зменшення податкового тиску на платників податків», який набрав чинності 01.09.2015 року, підрозділ 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, який доповнено п. 36. такого змісту: «У разі якщо судом за результатами розгляду кримінального провадження про кримінальне правопорушення, яке було розпочато до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо зменшення податкового тиску на платників податків» і предметом якого є податки, збори, винесено обвинувальний вирок, що набрав законної сили, в якому встановлена несплата податкових зобов'язань або винесена ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами з цього питання, податкове повідомлення-рішення за результатами такої перевірки приймається контролюючим органом протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання цим контролюючим органом відповідного судового рішення (обвинувальний вирок, ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами), що набрало законної сили».

З акта перевірки вбачається, що кримінальні справи, на які посилається контролюючий орган, були розпочаті до набрання чинності вищевказаних змін до ПК України, тобто, вказані правовідносини регулюються п. 36 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.

Вирок суду щодо наявності в діях контрагента ознак фіктивного підприємництва не є підставою для висновку про порушення іншим контрагентом податкового законодавства, тому, суд вважає, що податкові повідомлення-рішення, які прийняті за результатами перевірки, є протиправними, враховуючи, що вони повинні були бути винесені контролюючим органом протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання цим контролюючим органом відповідного судового рішення (обвинувального вироку, ухвали про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами), що набрало законної сили.

Відповідно до норм Податкового кодексу України, посадові особи контролюючого органу зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що винесені позивачу податкові повідомлення-рішення № від 18.12.2017 року та № від 18.12.2017 року є такими, що не відповідають положенням Податкового кодексу України, та підлягають скасуванню, тому, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для повного встановлення обставин справи щодо ухвалення законного судового рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Укрпромпостач" слід задовольнити частково.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду у розмірі 32743,00 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням № 2232 від 24.04.2018 року на суму 2082,00 грн., та платіжним дорученням № 2233 від 25.04.2018 року на суму 30661,00 грн., які наявні в матеріалах справи (том 5, а.с. 248-249).

Отже, виходячи з положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд присуджує на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 30981,00 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 246-247, 249, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Укрпромпостач" (місцезнаходження: 49107, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Квітки Основ'яненка, будинок 5; ) до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49600, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Сімферопольська, будинок 17а; ) про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 18.12.2017 року та податкового повідомлення-рішення № від 18.12.2017 року - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області () від 18.12.2017 року № з податку на прибуток на загальну суму 979266,25 грн. (основний платіж - 818198,00 грн., штрафні (фінансові) санкції - 161068,25 грн.).

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області () від 18.12.2017 року № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1086086,25 грн. (основний платіж - 868869,00 грн., штрафні (фінансові) санкції - 217217,25 грн.).

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Укрпромпостач" (місцезнаходження: 49107, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Квітки Основ'яненка, будинок 5; ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Сімферопольська, будинок 17-а; ) документально підтверджені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 30981,00 грн. (тридцять тисяч дев'ятсот вісімдесят одна гривня 00 копiйок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 цього Кодексу, безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 25 травня 2018 року.

Суддя Д.П. Павловський