Справа № 826/17037/16
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 травня 2018 року № 826/17037/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., за участю секретаря судового засідання Скидан С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Київської міської ради
прозобов'язання вчинити дії

за участю:

від позивача - ОСОБА_2;

від відповідачів - Брунь Ю.І.;

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову та доповнення підстав позову, просить суд зобов'язати Київську міську раду внести зміни у додаток 1 до рішення Київради від 27.12.2001 № 208/1642 "Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва", а саме: виключення п.204.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є власником нежитлових приміщень, що знаходяться в будівлі за адресою: АДРЕСА_2. Впритул до заднього фасаду вказаної будівлі розміщена добудова, фактично дах цієї споруди примикає до стіни її будинку з тильного боку. Позивач стверджує, що вказана будівля збудована без відповідних дозволів, всупереч вимогам чинного законодавства, тобто, є самочинно прибудованою спорудою. Зазначає, що згідно з рішенням Київської міської Ради народних депутатів від 13.01.1992 жодні приміщення не зазначені взагалі, за рішенням Київради № 208/1642 від 27.12.2001 до комунальної власності віднесено лише 100,9 кв. м складських приміщень, наразі площа спірної споруди - 186 кв.м. Позивач зазначає, що на вказану спірну будівлю відсутні правовстановлюючі документи, як і відсутні дозвільні документи на її будівництво, введення в експлуатацію. На думку позивача, указані обставини свідчать про те, що спірна споруда споруджена та розширена (реконструйована) за відсутності належних дозволів, погоджень, проектної документації, тощо. Позивач вважає, що приймаючи спірне рішення Київрада вирішила питання щодо майна, яке мало: ознаки самочинної споруди; являло собою частину колишнього житлового будинку; за цільовим призначенням не було складським приміщенням; не було введено в експлуатацію; не мало належних документів; порушує державні будівельні норми, пожежні правила тощо. Крім того, КП "Київжитлоспецексплуатація" взяло на баланс спірні приміщення фактично як безхазяйне майно з порушенням процедури, визначеної діючою на той час ст. 137 Цивільного кодексу Української РСР.

Ухвалою суду від 12.12.2016 відкрито провадження в адміністративній справі № 826/17037/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до ухвали суду від 12.12.2016 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до ухвали суду від 01.12.2017 адміністративну справу № 826/17037/16 прийнято до провадження судді Катющенка В.П. та призначено справу до судового розгляду.

08.05.2018 до суду надійшла заява позивача про зміну підстави позову, у якій остання зазначила, що КП "Київжитлоспецексплуатація" взяло на баланс спірні приміщення фактично як безхазяйне майно. При цьому, останнім порушено процедуру взяття на баланс такого майна, установлену статтею 137 Цивільного кодексу Української РСР.

08.05.2018 до суду від представника відповідача Брунь Ю.І. надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що твердження позивача про те, що спірний об'єкт є самочинним будівництвом ґрунтується виключно на припущеннях останньої та спростовані матеріалами справи. Вказує, що оскаржуване рішення не порушує права позивача. Також, звернула увагу суду на пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

24.05.2018 представником відповідача Брунь Ю.І. подано до суду відзив на заяву позивача про зміну підстав позову, у якому додатково акцентовано увагу на тому, що спірним рішенням не порушено права позивача, позаяк останнє не створює будь-яких юридичних наслідків для останньої та не впливає на її права та обов'язки.

Представник позивача у судовому засіданні 29.05.2018 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити. Додатково зазначив, що порушення прав позивача полягає у тому, що спірна будівля існує з порушенням будівельних та пожежних норм.

Представник відповідача у судовому засіданні 29.05.2018 заперечувала проти позовних вимог та просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзивах.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 29.05.2018 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішення Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 "Про формування комунального майна міста та районів" 01.10.2001 було проведено розмежування комунального майна м. Києва між новоутвореними 10-ма районами м. Києва. Відповідно до вказаного рішення житлові будинки, які до розмежування майна між районами вже належали районам, були віднесені до комунальної власності територіальних громад 10-ти районів м. Києва саме згідно з документами, які були надані ліквідаційними комісіями.

Згідно пункту 204 Додатку 1 до вказаного рішення до переліку об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва віднесено складські приміщення загальною площею 100,9 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2

Відповідно до договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 10.06.2008 позивач є власником 1/2 частини нежилих приміщень (в літ. Б), розташованих за адресою: АДРЕСА_3, з № 1 по № 13 (групи приміщень № 10) площею 209,20 кв.м та місць загального користування пл. 30,10 кв.м - всього 1/2 загальної площі 239,10 кв.м.

На підставі звернення ОСОБА_1 Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві було проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" на об'єкті будівництва: нежилі приміщення на АДРЕСА_2.

Зі змісту акта перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 11.08.2016 позивачу стало відомо про існування спірного рішення.

Зазначені обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

На виконання Постанови Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування" та Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 "Про введення в дію Закону України "Про власність", постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" зобов'язано міністерства та відомства України, органи, уповноважені управляти державним майном, здійснити до 01.01.1992 передачу державного майна, яке перебуває у їх віданні до комунальної власності.

На підставі зазначених нормативно-правових актів виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів прийнято рішення від 13.01.1992 № 26 "Про формування комунального майна міста та районів", пунктами 1 - 3 якого затверджено перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста та переданого до комунальної власності районів.

Згідно архівного витягу (а.с. 10) із додатку 1 до рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 № 26 до комунальної власності м. Києва передано нежилі будинки та споруди, зокрема, за адресою по АДРЕСА_3 (1969 кв.м - триповерховий будинок); 33б (1213,4 кв.м - двоповерховий будинок) та 33в (480,6 кв.м - двоповерховий будинок).

Відповідно до архівного витягу (а.с. 11) з додатку 1 до рішення Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 до об'єктів комунального майна належить, зокрема, складські приміщення площею 100,90 по АДРЕСА_3.

У ході судового розгляду справи з'ясовано та не заперечується сторонами, що спірне приміщення перебуває на балансі КП "Київжитлоспецексплуатація".

Статтею 26 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) було встановлено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади тощо.

Зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З аналізу наведених правових положень вбачається, що вирішення питання про включення до об'єктів комунальної власності майна відноситься до виключної компетенції відповідача.

При цьому, суд враховує, що частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

&?у;...&? ; поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

Враховуючи викладене та те, що рішення № 208/1642 від 27.12.2001 було прийнято відповідачем до виникнення у позивача права власності на нежитлові приміщення, що знаходяться в будівлі за адресою: АДРЕСА_2, при цьому вказане рішення не стосується будівлі за адресою: АДРЕСА_2, яке належить позивачу відповідно до зазначеного вище договору купівлі-продажу, суд дійшов висновку, що вказане рішення безпосередньо не стосується прав та інтересів ОСОБА_1, в тому числі, й щодо посилань позивача на порушення будівельних та пожежних норм при експлуатації іншими особами будівлі по АДРЕСА_2, позаяк такі порушення не входять до предмету розгляду даної справи.

При цьому, позивачем не надано жодного доказу того, що рішення № 208/1642 від 27.12.2001 створює для останньої настання будь-яких юридичних наслідків та/або впливає на її права та обов'язки.

З огляду на викладене, суд, дійшов висновку про відсутність підстав для зобов'язання відповідача вносити зміни до рішення Київради від 27.12.2001 № 208/1642 "Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва".

Разом з тим, суд вважає необхідним роз'яснити позивачеві, що за умови наявності між нею та відповідачем спору з приводу користування суміжними будівлями, за наявності порушень прав та інтересів позивача саме відповідачем, позивач не позбавлена права на звернення до компетентного суду у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, оскільки матеріалами справи підтверджено, що про існування спірного рішення останній стало відомо з акта перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 11.08.2016, відповідно, перебіг строку звернення до суду з даним позовом розпочався з 12.08.2016. З відмітки Окружного адміністративного суду міста Києва про отримання позовної заяви вбачається, що позивач звернулась до суду з даним позовом 01.11.2016, тобто у межах шестимісячного строку, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла станом на 01.11.2016).

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_4, ідентифікаційний код НОМЕР_1) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.П. Катющенко