Справа № 826/2496/18
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2018-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 травня 2018 року № 826/2496/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрянської Я.І. за участю секретаря судового засідання Корніюк А.В.

за участю представників сторін:

представник позивача, Бєліцький І.С.

представник відповідача, Матієк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦК "КИЇВБУД"
до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 03.11.2017 року
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "ЦК "КИЇВБУД" з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві в якому просило:

- скасувати податкове повідомлення-рішення № від 03.11.2017р. прийняте Головним управлінням ДФС в м. Києві, згідно якого збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на триста шістдесят три тисячі триста двадцять дев'ять гривень 00 коп. в повному обсязі;

- скасувати податкове повідомлення-рішення № від 03.11.2017р. прийняте Головним управлінням ДФС в м. Києві, згідно якого збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на двісті дев'яносто чотири тисячі вісімсот шістдесят три гривні 00 коп., в повному обсязі;

- стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦК "КИЇВБУД" судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що висновки акту перевірки щодо нереальності господарських операцій, які мали місце між позивачем та його контрагентом, спростовується змістом господарських операцій, оскільки позивачем досягнуто економічного ефекту, господарські операції оформлені відповідними первинними документами. На час, коли позивач мав господарські взаємовідносини зі своїм контрагентом, відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про такого контрагента були підтвердженими, така особа була зареєстрована як платник податку, а відтак податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що операції між позивачем та його контрагентом здійснювалися з метою штучного формування витрат та податкового кредиту та не мають реального товарного характеру, а відтак податкові повідомлення-рішення прийнято у межах повноважень, у порядку та в спосіб встановлений Конституцією та законами України.

В судовому засіданні 31.05.2018р. представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в його задоволенні.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Відповідно до наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 22.09.2017р. № 9674 "Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "ЦК "Київбуд" (код 39538465), направлення на перевірку від 27.09.2017р. № 1046/2615-14-01-01 та направлення від 27.09.2017р. №1045/26-15-14-01-01 контролюючим органом проведено перевірку дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ "Сімузар" (код 39601662) за період з 01.06.2016р. по 30.06.2016р. (а.с. 101-103)

За результатом проведеної перевірки складено акт від 10.10.2017р. № 428/26-15-14-01-01/39538465 "Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "ЦК "Київбуд" (код 39538465), з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ "Сімузар" (код 39601662) за період з 01.06.2016р. по 30.06.2016р. у висновках якого зазначено, що перевіркою встановлено порушення відповідачем:

- п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп.134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. № 2755-VI, із змінами і доповненнями, в результаті чого встановлено заниження суми податку на прибуток на загальну суму 290663 грн. в тому числі по періодам за 2016 на суму 290663 грн.;

- п. 44.1 ст. 44, пп. 198.1, пп. 198.2, пп.198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК Податкового кодексу України від 02.12.2010р. № 2755-VI, із змінами і доповненнями, в результаті чого встановлено заниження суми податку на додану вартість на загальну суму 235890 грн., в тому числі за червень 2016 року на суму 235890 гривень. (а.с. 21-40)

На підставі вищезазначеного акту перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 03.11.2017р.:

- № відповідно до якого збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток за податковим зобов'язанням 290663 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 72666 грн.; (а.с. 17)

- № відповідно до якого збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) за податковим зобов'язанням 235 890 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 58973 грн. (а.с. 18)

Позивач оскаржив вищезазначені податкові повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України.

Рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 25.01.2018р. № 2587/6/9899-11-01-02-25, скарга залишена без задоволення, а податкові повідомлення-рішення без змін. (а.с. 56-60)

Позивач вважаючи вищезазначені податкові повідомлення-рішення протиправними звернувся до суду для захисту свої прав та законних інтересів.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства, ознайомившись із доводами представників сторін суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п.75.1. ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки-цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Вичерпний перелік обставин для здійснення документальної позапланової перевірки встановлено у п.78.1 ст.78 ПК України.

Згідно з пп.78.1.4 п.78.1 ст.78 ПК України, документальна позапланова перевірка здійснюється у разі коли виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

Згідно п.73.3 ст. 73 ПК України, контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб'єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Такий запит підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу і повинен містити: 1) підстави для надіслання запиту відповідно до цього пункту, із зазначенням інформації, яка це підтверджує; 2) перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати; 3) печатку контролюючого органу.

Письмовий запит про подання інформації надсилається платнику податків або іншим суб'єктам інформаційних відносин за наявності хоча б однієї з таких підстав:

1) за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, виявлено факти, які свідчать про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи;

2) для визначення відповідності умов контрольованої операції принципу "витягнутої руки" під час здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу та/або для визначення рівня звичайних цін у випадках, визначених цим Кодексом;

3) виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків;

4) щодо платника податків подано скаргу про ненадання таким платником податків:

податкової накладної покупцю або про допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування;

акцизної накладної покупцю або про порушення порядку заповнення та/або порядку реєстрації акцизної накладної;

5) у разі проведення зустрічної звірки;

6) в інших випадках, визначених цим Кодексом.

Запит вважається належним чином врученим, якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Платники податків та інші суб'єкти інформаційних відносин зобов'язані подавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження (крім проведення зустрічної звірки) протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом).

Судом встановлено, що перевірка позивача, згідно наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 22.09.2017р. № 9674, призначена у зв'язку з наданням ТОВ "ЦК "Київбуд" не в повному обсязі пояснень та їх документального підтвердження на письмовий запит контролюючого органу від 28.07.2017р. № 23646/10/26-15-14-01-01, щодо взаємовідносин з ТОВ "Сімузар". (а.с. 20)

Суд зазначає, що факт надання/ненадання пояснень та їх документального підтвердження на письмовий запит контролюючого органу оцінюється самим контролюючим органом після отримання відповіді на запит.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що перевірка призначена та проведена на підставі визначених Податковим кодексом України підстав.

Відповідно до норм підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, «витрати» - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а «господарська діяльність» - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об'єкт оподаткування податком на прибуток визначений у статті 134 ПК України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

В силу приписів абзацу 1 пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто, наведені правові норми ПК України дозволяють платнику податку формувати витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

В свою чергу за визначенням, наведеним у підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, «податковий кредит» - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1, пунктів 198.2, 198.3 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У даній податковій накладній зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, перелік яких наведений у пункту 201.1 статті 201 ПК України. Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм статті 201 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності суд приходить до висновку, що ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність реальних поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає й те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

За приписами норм пунктів 44.1, 44.2, 44.3 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об'єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Юридичні особи - платники єдиного податку, які відповідають критеріям, визначеним підпунктом 3 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу, ведуть спрощений бухгалтерський облік доходів та витрат з метою обрахунку об'єкта оподаткування за методикою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Визначення первинного документу та загальні вимоги до оформлення первинних документів містяться в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-ХІV (далі - Закон України від 16 липня 1999 року №996-ХІV) та в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704.

Згідно частини 1 статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону України від 16 липня 1999 року №996-ХІV).

В свою чергу, інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку (частина 3 статті 9 цього Закону).

При цьому, як зазначив Вищий адміністративний суд України в своїх ухвалах від 14 січня 2015 року №К/9991/72258/12, від 21 жовтня 2014 року №К/800/6170/14 та від 26 серпня 2014 року №К/800/6501/14, податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим, відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що контролюючим органом зроблено висновок про те, що позивачем до перевірки не надано документів, підтверджуючих реальність здійснення, отримання та подальше використання в господарській діяльності отриманих від контрагента товарів, робіт, послуг.

В ході перевірки, контролюючим органом відповідачу було вручено запит від 27.09.2017 № б/н про надання документів та пояснень до перевірки під підпис директора ОСОБА_3 На зазначений запит відповідачем надано такі документи та пояснення:

«...B червні 2016 року TOB «Сімузар» поставило Товариству засувки ЗОчбр чавунні паралельні, дводискові, PN-10, Д-1000 мм та засувки ЗОчбр чавунні паралельні, дводискові, PN- 10, Д-1200 мм (далі - товариству). Рух товарів між TOB «Сімузар» та Товариством підтверджується видатковими накладними №80602 та №8061 від 8 червня 2016 року. Підтвердженням оплати за поставлений товар є Рахунок-фактура № 080602 від 08.06.2016 та платіжні доручення № 80 від 10.06.2016, № 81 від 10.06.2016, № 77 від 10.06.2016, № 79 від 10.06.2016, № 78 від 10.06.2016, № 85 від 13.06.2016, № 84 від 13.06.2016. У зв'язку з поставкою товарів ТОВ «Сімузар» виписало податкові накладні № 132 від 08.06.2016, № 131 від 08.06.216, № 128 від 08.06.2016, № 130 від 08.06.2016+, № 129 від 08.06.2016».

До перевірки не надано інших первинних документів на підтвердження реальності господарських операцій між відповідачем, як Покупцем та ТОВ "Сімузар", як Постачальником, а саме:

- документи, що підтверджують якість товару, сертифікат відповідності;

- документи, що підтверджують транспортування ТМЦ, на які ТОВ «Сімузар» оформило первинні документи (видаткові та податкові накладні) на адресу ТОВ «ЦК«Київбуд», зокрема товарно-транспортні накладні та інші документи, які містили б інформацію про дату та місце поставки, інформацію про перевізника тощо.

Також, за наданими до перевірки документами неможливо встановити місце (адреса) поставки товару, що не дає можливості повноцінно та всебічно дослідити господарські операції за договором.

В акті перевірки відображено інформацію щодо ТОВ "Сімузар", зокрема зазначено, що його взято на облік в органі ДФС за № 85 від 27.01.2015 року, остання декларація була подана до ДПІ за жовтень 2016 року, відсутня інформація щодо наявності у підприємства основних засобів, виробничих запасів та трудових ресурсів; декларація з податку на прибуток за 2016р. до ДПІ не подавалась, декларація з ПДВ за червень 2016р. подана до ДПІ за підписом директора ОСОБА_4.

Як вбачається з акту перевірки та підтверджено в суді, доказами неможливості вчинення господарських операцій відповідачем з ТОВ "Сімузар" є:

- ТОВ «Сімузар» з моменту реєстрації 27.01.2015 по дату акта подано до органів ДФС звіт за формою 1ДФ, згідно якого на ТОВ «Сімузар» працювала 1 особа.;

- фінансові звіти суб'єкта малого підприємництва ТОВ «Сімузар» з моменту реєстрації 27.01.2015 по дату акта не подавало до органів ДФС, у зв'язку з чим не можливо встановити наявність основних засобів на підприємстві;

- декларації з екологічного податку, земельного податку, транспортного податку, які могли б свідчити про наявність відповідних ресурсів (складські, офісні приміщення, транспортні засоби, земельні ділянки) ТОВ «Сімузар» з моменту реєстрації 27.01.2015 по дату акта до органів ДФС не подавало;

- за даними карток особових рахунків та даних поданої податкової звітності ГОВ «Сімузар» не декларувало суми податків до сплати в бюджет (картка відкрита лише з податку на додану вартість);

- ТОВ «Сімузар» звітувало з податку на додану вартість лише з березня по жовтень 2016 року: декларація з податку на додану вартість за березень 2016 року подана з нульовими показниками, в декларації за квітень 2016 року задекларовано сума до сплати 263 гри., в декларації за травень 2016 року задекларовано сума до сплати 892 гри., в декларації за червень 2016 року задекларовано сума до сплати 1030 грн., в декларації за липень 2016 року задекларовано сума до сплати 134 грн., декларація за серпень 2016 року не подавалася, в декларації за вересень 2016 року задекларовано сума до сплати 59 грн., в декларації за жовтень 2016 року задекларовано сума до сплати 370 гри.;

- згідно аналізу даних ЄРПН з моменту реєстрації 27.01.2015 по дату акта ТОВ «Сімузар» не отримувало послуги з оренди приміщення, опалення, водо-, тепло постачання, зв'язку, не придбавала канцелярські засоби тощо.

- за даними АІС «Податковий блок» ТОВ «Сімузар» у грудні 2016 року та у попередніх періодах не здійснювало імпорту товарів.

- згідно аналізу даних реестру податкових накладних встановлено невідповідність придбаних та реалізованих ТОВ «Сімузар» номенклатур товарів та послуг, а саме придбаваються одні товари та послуги (Інформаційні послуги, Плата друкована. Автошини. Юридичні послуги. Сосиски. Ковбаса. Мясо куряче, Надання послуг з комплексного прибирання, Будівельні роботи на майданчику, Послуги пошиву фартук брезентовий, Круг 45 БрАЖ МЦ, Мітла березова. Віник сорго, Послуги транспортного експедирування, Сантехнічні роботи. Зубило, Пензель флейц, Рідке мию гігієнічне, Саморіз для гіпсокартону, Паливо дизельне. Ікра червона, та інші товари/роботи/послуги), а реалізовуються інші товари та послуги (Консультування з питань оподаткування. Болт з шестигранною головкою. Стяжка для електропроводки. Навушники, Авто акустика, Караоке - система Evolution, Конденсатор. Мікросхема, Труба. Анкер для віконних та дверних рам, ПШЕНИЦЯ ФУРАЖНА, КУКУРУДЗА . па інші товари/роботи/послуги ), які не придбавались, шо свідчить про відсутність фактів реального здійснення господарських операцій з контрагентами - постачальниками та контрагентами - покупцями.

Окрім цього, судом встановлено, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29.08.2017р. у справі № 761/26927/17 ви визнано винним ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 cm. 205 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 515 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. (а.с. 103-104)

Отже, з матеріалів справи, судом встановлено, що під час проведення перевірки з питань правильності визначення доходу від будь якої діяльності за період з 01.01.2016р. по 31.12.2016р. по взаємовідносинам з ТОВ "Сімузар" відповідачем на підтвердження реальності господарських операцій надано контролюючому органу такі документи: рахунок фактури, видаткові накладні, платіжні доручення.

Вказані документи надані позивачем до суду у вигляді належним чином завірених копій.

Судом встановлено, що фактично підставою для висновків акту перевірки і винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень стала інформація з ІС "Податковий блок" щодо контрагента позивача - ТОВ "Сімузар", АІС "СФП", інформація, отримана від ст. о/у ВОВЕЗ ОУ ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у місті Києві, а саме пояснення посадової особи контрагента, викладені в протоколі допиту від 30.12.2016 р., який заперечив факт підписання будь-яких звітних, бухгалтерських та фінансово-господарських документів, а також наявність вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 29.08.2017 року у справі № 761/26927/17, яким визнано винним ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27, ч. 1 ст. 205 КК України, також відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Щодо вказаних доказів суд зазначає наступне.

Оскільки станом на час проведення перевірки вже був наявний вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29.08.2017 року у справі № 761/26927/17 щодо ОСОБА_4, то будь-які протоколи допиту вказаної особи, складені в рамках вказаного кримінального провадження, чи поза ним, не мають будь-якої доказової сили, і не є належними доказами по справі в розумінні ст. 77, 78 КАС України.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29.08.2017 року у справі №761/26927/17, який є належним доказом у справі, встановлено, що ОСОБА_4, не маючи наміру здійснювати господарську діяльність, за грошову винагороду погодився документально бути засновником та директором ТОВ "Сімузар", у зв'язку з чим підписав документи, які мали місце завідомо неправдиві відомості: договір купівлі - продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Сімузар", протокол загальних зборів, статут, реєстраційну картку. На підставі вказаних документів було проведено реєстрацію юридичної особи ТОВ "Сімузар" () з метою прикриття незаконної діяльності - надання податкової вигоди іншим суб'єктам господарської діяльності під виглядом здійснення реальних фінансово-господарських операцій з купівлі-продажу товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до ч.1 ст. 205 КК України, фіктивним підприємництвом є створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона.

За змістом цієї норми, злочинна діяльність особи, яка вчинила фіктивне підприємництво, не обмежується операціями з окремими суб'єктами господарювання, а охоплює всю діяльність та свідчить про використання фіктивного підприємництва виключно з метою здійснення злочинної діяльності.

У вказаному вироку суду відсутня оцінка правовідносин ТОВ "Сімузар" з позивачем у справі, тоді як загалом констатовано факт реєстрації вказаної юридичної особи з метою надання податкової вигоди іншим суб'єктам господарської діяльності.

Суд зазначає, що наявність вказаного вироку може бути одним з доказів безтоварності господарських операцій між позивачем та ТОВ "Сімузар", проте не є єдиним і не визначальним, оскільки навіть створена з фіктивною метою юридична особа може проводити реальні господарські операції.

У постанові від 16.01.2018 року у справі №К/9901/1478/18 (2а-7075/12/2670) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду висловив правову позицію, яка полягає у тому, що статус фіктивного нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

Відповідно до висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладених в постанові від 06.03.2018р. у справі №804/5444/16, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Одним із юридичних елементів дійсності правочину є його спрямування на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

З аналізу наведених норм вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Отже, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов'язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина була визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

При цьому про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Таким чином, факт отримання товарів від контрагента позивача не підтверджено, однак такі товари були оприбутковані в регістрах бухгалтерського обліку ТОВ "ЦК "Київбуд" у червні 2016 року на рахунку 28 "Товари" та відповідно наданих картки рахунку 631 за червень 2016 списані на собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) у сумі 1 179 451 грн., що свідчить про їх наявність та безоплатне їх отримання від невстановленої фізичної фізичної або юридичної особи.

Отже, суд зазначає, що в ході судового розгляду не підтверджено факт реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентом ТОВ "Сімузар", а навпаки встановлено документування зазначених операцій та відображення в бухгалтерському обліку без отримання результатів таких операцій.

З огляду на вищевикладене, на підставі наявних у справі матеріалів та пояснень представників сторін у їх сукупності суд дійшов висновку про обґрунтованість висновку контролюючого органу, викладеного у акті перевірки від 10.10.2017р. № 428/26-15-14-01-01/39538465 та прийнятими на його підставі податковими повідомленнями-рішеннями, оскільки під час перевірки позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження реальності господарських операцій позивача з ТОВ "Сімузар", а також таких доказів не було надано до суду під час розгляду справи.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

За сукупністю наведених обставин та враховуючи вирок у кримінальній справі, яким встановлено фіктивність контрагента позивача, суд приходить до висновку про те, що позивач у даному випадку не дотримався вимог належної обачності щодо вибору контрагента і, відповідно, що висновок акту перевірки та оскаржувані рішення прийняті за наявності на те підстав, а отже є правомірними.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст. 77, 139, 242, 243, 251, 255 КАС України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦК "КИЇВБУД" відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська

Повний текст рішення виготовлений 31.05.2018р.