Справа № 808/3977/17
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2018-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"23" травня 2018 р. м. Дніпро справа № 808/3977/17
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Запорізької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року (суддя Татаринов Д.В., м. Запоріжжя)

у справі № 808/3977/17

за позовом ОСОБА_1

до Запорізької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

встановив:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась з позовом до Запорізької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому просила суд скасувати податкове повідомлення-рішення № 9-17 від 30 червня 2015 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем "транспортний податок з фізичних осіб" у розмірі 25000 грн., обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що податкове зобов'язання з транспортного податку, визначене вказаним податковим повідомленням-рішенням, суперечить принципу стабільності податкового законодавства, передбаченого підпунктом статтею 4 Податкового кодексу України.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 30 червня 2015 року № 9-17. Вирішено питання про судові витрати (а.с.34-36).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. В апеляційній скарзі зазначає, що обов'язок сплачувати транспортний податок покладено на платників податку з набранням чинності Законом № 71-VIIІ, тобто з 01 січня 2015 року і при винесенні податкового повідомлення-рішення від 30 червня 2015 року № 9-17 Державна податкова інспекція у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій діяла у спосіб, передбачений діючим законодавством, оскільки транспортний засіб, який перебуває у власності позивача, є об'єктом оподаткування транспортним податком, так як відповідає вимогам пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 розділу ХІІ Податкового кодексу України. Також зазначає, що податкове зобов'язання сплачене позивачем в повному обсязі.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято всупереч принципу стабільності податкового законодавства, закріпленого п. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, при цьому вказується на те, що факт сплати позивачем суми грошового зобов'язання з транспортного податку не позбавляє його права на судове оскарження податкового повідомлення-рішення.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 24 березня 2011 року за ОСОБА_1 зареєстровано легковий універсал марки MITSUBISHI модель PAJERO WAGON, 2011 року випуску (державний номер НОМЕР_1) з об'ємом двигуна 3200 куб. см., що підтверджується свідоцтвом про право власності СAE 502473 (а.с.8).

Державною податковою інспекцією в Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області на адресу позивача направлено податкове повідомлення-рішення від 30 червня 2015 року № 9-17, яким ОСОБА_1 визначено суму грошового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб у розмірі 25000 грн. (а.с.9).

Не погоджуючись із такими діями відповідача ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі (а.с.34-36).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що прийнятий Верховною Радою України 28 грудня 2014 року Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким з 01 січня 2015 року введено в дію "Транспортний податок" не може застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки частиною 3 статті 27 Бюджетного кодексу України встановлено, що закони України, які впливають на показники бюджету і приймаються після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим, в даному випадку - не раніше 2016 року, з огляду на що застосування податковим органом положень вказаного Закону з метою оподаткування транспортним податком позивача є протиправним, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 30 червня 2015 року № 9-17, яким позивачу визначено у 2015 році податкове зобов'язання із транспортного податку, не ґрунтується на вимогах Податкового кодексу України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року з 01 січня 2015 року введено в дію статтю 267 Податкового кодексу України "Транспортний податок".

За правилами підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті (підпункт 267.3.1 пункту 267.3 статті 267 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Таким чином, об'єктом оподаткування, відповідно до положень Податкового кодексу України, є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Згідно з пунктом 267.4 статті 267 Податкового кодексу України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Як визначено підпунктом 267.5.1 пункту 267.5 статті 267 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України передбачено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до частини 1 статті 69 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

Згідно з пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях відповідної місцевої ради вирішуються питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України

Положеннями статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно з підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно.

В свою чергу, відповідно до статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю) (пункт 10.2. статті 10 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 10.5. статті 10 Податкового кодексу України зарахування місцевих податків та зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України.

Статтею 12 Податкового кодексу України визначені, зокрема, повноваження сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів.

Пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно з пунктом 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Зазначені норми узгоджуються з принципом стабільності, на якому ґрунтується податкове законодавство, що закріплений у підпункті 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України. Відповідно до вказаного принципу зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Пунктом 4 Закону України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" законодавець лише рекомендував органам місцевого самоврядування, зокрема, прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно.

Порядок формування доходної частини бюджетів, визначено у частині 3 статті 27 Бюджетного кодексу України, а саме: закони України, які впливають на показники бюджету і приймаються після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", згідно якого з 01 січня 2015 року введено в дію "Транспортний податок", прийнятий 28 грудня 2014 року, а рішення сесії Запорізької міської ради № 8-2015-01-15 від 15 січня 2015 року "Про встановлення податку на майно (в частині транспортного податку)" оприлюднене 28 січня 2015 року, тобто після 15 липня 2014 року, то застосування контролюючим органом його положень з метою оподаткування, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що Законом № 71-VIII від 28 грудня 2018 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" не вносились зміни до елементів податків та зборів, а запроваджено новий вид податку - "транспортний податок", тому у спірному випадку базовим податковим періодом для сплати транспортного податку є 2015 рік, оскільки названий Закон набув чинності 01 січня 2015 року та не передбачав особливих умов сплати транспортного податку, не приймаються до уваги, адже суперечать вищевикладеному.

За таких обставин, податкове повідомлення-рішення від 30 червня 2015 року № 9-17, прийняте Державною податковою інспекцією в Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області, яким позивачу визначено у 2015 році податкове зобов'язання із транспортного податку, не ґрунтується на вимогах Податкового кодексу є протиправним.

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що факт сплати позивачем податкового зобов'язання не позбавляє його права на судове оскарження податкового повідомлення-рішення. При цьому сплачена сума податкового зобов'язання за рішенням податкового органу, протиправність якого встановлена в судовому порядку, є такою, що сплачена помилково та може бути повернута у встановленому податковим законодавством порядку в силу положень статті 43 Податкового кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справах № 804/3923/17 та № 808/2717/17.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Запорізької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року у справі № 808/3977/17 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 23 травня 2018 року.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко