Справа № 826/4556/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2018-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

24 травня 2018 року справа №826/4556/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" (далі по тексту - позивач, ТОВ "Кей-Колект")
доВознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі по тексту - відповідач)
третя особаОСОБА_1 (далі по тексту - третя особа, ОСОБА_1)
проскасування постанови від 26 листопада 2009 року №16098269 про відкриття виконавчого провадження в частині накладення арешту на нерухоме майно
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки вважає протиправною постанову Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 26 листопада 2009 року №16098269 про відкриття виконавчого провадження в частині накладення арешту на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/4556/17, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 24 жовтня 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав, відповідач та третя особа своїх представників до суду не направили.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Постановою головного державного виконавця ВДВС Вознесенського МРУЮ Параконного П.О. про відкриття виконавчого провадження від 26 листопада 2009 року №16098269 накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_3, в тому числі на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що накладення державним виконавцем арешту на вищезазначений житловий будинок порушує його права, оскільки він має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Відповідачем та третьою особою письмових заперечень проти адміністративного позову до суду не надано.

Окружний адміністративний суд міста Києва не погоджується з позовними вимогами ТОВ "Кей-Колект", виходячи з наступних мотивів.

Матеріали справи підтверджують, що 21 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (далі по тексту - банк) та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно з яким банк зобов'язався надати ОСОБА_1, а останній зобов'язався прийняти, належним чином використати і повернути банку кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 4 500,00 доларів США.

21 травня 2008 року у забезпечення договору про надання споживчого кредиту від 21 травня 2008 року №0 між ОСОБА_3 та банком укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Платовською П.О. та зареєстрований в реєстрі за №920.

Відповідно до пункту 1.1 іпотечного договору від 21 травня 2008 року ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Державну реєстрацію обтяження на вищезазначений житловий будинок на підставі договору іпотеки від 21 травня 2008 року здійснено 21 травня 2008 року, номер запису про обтяження 7225199, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 09 березня 2017 року №82083373.

12 грудня 2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та позивачем укладено договір факторингу №1, відповідно до якого, банк передав у власність позивача права вимоги в обсягах визначених у додатку 1 до договору факторингу.

Відповідно до виписки з додатку 1 до договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року, банк передав позивачу права вимоги за кредитним договором від 21 травня 2008 року №0.

12 грудня 2011 року між банком та позивачем укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, згідно якого, банк передав, а позивач прийняв права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку 1 до договору про відступлення права вимоги.

Відповідно до виписки з додатку 1 до договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року банк передав позивачу права вимоги за іпотечним договором від 21 травня 2008 року, іпотекодавець ОСОБА_3

09 березня 2017 року при зверненні до нотаріуса позивачу стало відомо, що на майно ОСОБА_3, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором від 21 травня 2008 року накладено арешт.

Арешт накладено на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 26 листопада 2009 року №16098269, прийнятої головним державним виконавцем ВДВС Вознесенського МРУЮ Параконним П.О.

Запис про арешт внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 16 квітня 2010 року, реєстраційний номер обтяження: 9739512.

Позивач вважає, що накладення державним виконавцем арешту на вищезазначену квартиру порушує права позивача, оскільки він має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Отже, спірними питаннями є правомірність дій відповідача щодо накладення арешту на житловий будинок - майно ОСОБА_3 та правомірність прийняття оскаржуваної постанови в частині накладення арешту на майно боржника.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" (тут і далі в редакції від 11 червня 2009 року, яка діяла на момент прийняття оскаржуваної постанови).

Згідно частини першої статті 55 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Частиною другою статті 55 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону України "Про виконавче провадження" копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилається боржнику та відповідно до банків чи інших фінансових установ або органів, зазначених у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена боржником начальнику відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, або до суду у 10-денний строк.

Згідно статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника.

У разі коли коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно, виконавчий документ повертається стягувачу-заставодержателю в порядку, визначеному пунктом 6 частини першої статті 40 цього Закону.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту.

Реалізація заставленого майна провадиться в порядку, встановленому цим Законом.

З коштів, одержаних від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого вони використовуються для задоволення вимог заставодержателя. Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, кошти йому виплачуються у разі належного підтвердження права на заставлене майно. Після повного задоволення вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, визначеному цим Законом.

Спори, які виникають у виконавчому провадженні щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Частиною п'ятою статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Аналогічні по суті норми щодо звернення стягнення на заставлене майно містяться в Законі України "Про виконавче провадження" в редакції чинній на момент вирішення спору.

Із системного аналізу вищезазначених норм Закону України "Про виконавче провадження" вбачається, що знаходження майна боржника у заставі не виключає можливості накладення на нього арешту для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Тобто, з метою з'ясування правомірності накладення арешту на майно ОСОБА_3, яке є предметом іпотечного договору від 21 травня 2008 року, необхідно встановити - чи виникло у позивача право звернення стягнення на вказане майно та чи не перевищує вартість предмета застави заборгованості боржника перед заставодержателем.

Відповідно до договору факторингу від 12 грудня 2011 року №1 та договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року, укладених між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект", Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" відступило ТОВ "Кей-Колект" свої права вимоги заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 21 травня 2008 року №0 та іпотечним договором від 21 травня 2008 року реєстровий номер 920.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 09 березня 2017 року №82083373 вбачається, що державна реєстрація прав та їх обтяжень за ТОВ "Кей-Колект" на підставі вищезазначеного іпотечного договору від 21 травня 2008 року проведена 28 травня 2012 року, тобто після прийняття оскаржуваної постанови відповідача від 26 листопада 2009 року.

Позивач також не довів суду, що вартість предмета застави (іпотеки) не перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, оскільки не надав доказів, які б підтверджували існування заборгованості третьої особи за договором про надання споживчого кредиту від 21 травня 2008 року №0 станом на момент звернення до суду та її розмір.

Наведені обставини, на думку суду, вказують на можливість звернення стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Суд також звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Між тим, позивач не надав суду доказів, які б підтверджували настання заставного випадку згідно іпотечного договору від 21 травня 2008 року та доказів звернення ним стягнення на предмет іпотеки.

Як наслідок, на думку суду, арешт зазначеного вище майна - житлового будинку ОСОБА_3, накладений постановою від 26 листопада 2009 року, не порушує та не обмежує права позивача на задоволення його вимог за договором про надання споживчого кредиту від 21 травня 2008 року №0, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент вирішення спору) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вилучення або примусову реалізацію арештованого житлового будинку.

Частина шоста статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" встановлює, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Зміст процитованої правової норми вказує, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, задовольняються вимоги заставодержателя, а вже потім задовольняються вимоги інших стягувачів за рахунок решти коштів.

Матеріалами справи не підтверджується вилучення або примусова реалізація арештованого житлового будинку, а тому арешт майна в межах суми стягнення за виконавчим документом, в тому числі і житлового будинку ОСОБА_3, не порушує та не обмежує права позивача на задоволення його вимог.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо накладення арешту на житловий будинок третьої особи відповідають положенням Закону України "Про виконавче провадження", тому, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В частині дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Матеріали справи підтверджують, що позивач дізнався про накладення арешту оскаржуваною постановою відповідача від 26 листопада 2009 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 09 березня 2017 року №82083373.

Докази, які б спростовували вищезазначене твердження позивача відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

Доказів надсилання позивачу оскаржуваної постанови відповідач до суду не надав.

Відповідно до частини першої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно частини другої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Проте, позивач не є учасником виконавчого провадження, в рамках якого прийнято оскаржувану постанову, та особою, яка залучається до проведення виконавчих дій, тому до позовної заяви позивача строки передбачені статтею 181 Кодексу адміністративного судочинства України застосуванню не підлягають, а мають застосовуватися загальні строки, встановлені статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов у межах спірних правовідносин подано з дотриманням строку звернення, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність його дій у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ "Кей-Колект" задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариству з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" (04071, м. Київ, вул. Межигірська, буд. 22; ідентифікаційний код 37825968) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.А. Кузьменко