Справа № 826/14276/17
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 травня 2018 року № 826/14276/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши за у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доПравобережного об'єднання Управління Пенсійного Фонду України в місті Києві Державного казначейської служби України
провизнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Правобережного об'єднання Управління Пенсійного Фонду України в місті Києві (далі по тексту - відповідач-1), Державного казначейської служби України (далі по тексту - відповідач-2) в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд:

визнати дії Правобережного об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України в місті Києві з поширення персональних даних ОСОБА_1 Російській Федерації незаконними;

визнати факт спричинення дискримінації ОСОБА_1 поширенням його персональних даних Російській Федерації;

стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 суму завданої внаслідок незаконного поширення персональних даних моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 13 листопада 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху.

26 грудня 2017 року (відповідно до відмітки служби діловодства суду) надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2018 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження в частині позовних вимог про визнання факту спричинення дискримінації ОСОБА_1 поширенням його персональних даних Російській Федерації в адміністративній справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2018 року прийнято позовну заяву в частині вимог про визнання дій Правобережного об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України в місті Києві з поширення персональних даних ОСОБА_1 Російській Федерації незаконними та стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 суму завданої внаслідок незаконного поширення персональних даних моральної шкоди у розмірі 5000 грн до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 14 лютого 2018 року, яке відкладалось на 06 березня 2018 року у зв'язку з необхідністю отримання додаткових доказів від відповідачів.

Судове засідання 06 березня 2018 року відкладено на 04 квітня 2018 року у зв'язку з неявкою позивача.

У судовому засіданні 04 квітня 2018 року представник позивача адміністративний позов підтримав, в обґрунтування зазначив, що з вини органу пенсійного забезпечення, було незаконно поширено значний обсяг інформації про приватне життя позивача, а саме: прізвище, ім'я, по-батькові; дату народження; попередню адресу місця проживання на тимчасово окупованій території АР Крим; теперішню адресу проживання у місті Києві; факт зміни місця проживання після окупації Російською Федерацією території АР Крим.

Представник відповідача у судовому засіданні 04 квітня 2018 року проти позову заперечив, зазначив, що направлення запиту на отримання пенсійної справи із зазначенням прізвища, ім'я, по-батькові; дати народження; попередньої адреси місця проживання на тимчасово окупованій території АР Крим та теперішньої адреси проживання у місті Києві узгоджується із приписами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»; Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року № 234; Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року N 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року N 13-1).

Представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився, відзив на позовну заяву мотивований тим, позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв'язку між шкодою та діями відповідачів та вини останніх в її заподіянні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є отримувачем пенсії по втраті годувальника, у зв'язку зі смертю його батька в 1996 року.

Позивач зазначає, що до 2014 року мешкав в Автономній Республіці Крим.

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19 червня 2015 року № (дата переміщення - 11 квітня 2014 року) позивачем набуто статус внутрішньо переміщеної особи відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

У 2014 році виплата пенсії по втраті годувальника на тимчасово окупованій території була припинена.

В лютому 2016 року, з метою поновлення пенсійних виплат за новим місцем проживання, позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду в Голосіївському районі міста Києва за поновленням пенсійних виплат по втраті годувальника.

У подальшому, позивач звернувся з позовом до суду, зокрема, постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року у справі № 752/11701/16-а позов ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування розпорядження і зобов'язання вчинити певні дії - задоволено. Визнано неправомірними дії Правобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києва щодо непризначення пенсії по втраті годувальника ОСОБА_1. Зобов'язано Правобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за втратою годувальника та виплатити не отриману пенсію з лютого 2014 року.

Позивач зазначає, що 09 червня 2017 року, в процесі ознайомлення із його пенсійною справою, ОСОБА_1 стало відомо, що причина відмови у поновленні пенсійних виплат є відсутність паперової справи, яка знаходиться в пенсійних органах АР Крим.

Відповідно до запитів Управління Пенсійного фонду в Голосіївському районі міста Києва від 16 лютого 2016 року № 12-15/91 та Правобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17 листопада 2016 року № 12-15/91, на підставі заяви позивача від 16 лютого 2016 року, відповідач-1 звертався до Пенсійного Фонду Російської Федерації про направлення пенсійної справи ОСОБА_1.

У вказаних запитах, відповідачем-1 зазначено ім'я, по-батькові; дату народження; попередню адресу місця проживання на тимчасово окупованій території АР Крим ; теперішню адресу проживання у місті Києві; факт зміни місця проживання після окупації Російською Федерацією території АР Крим, що на думку позивача, є поширенням персональних даних та порушенням його прав.

Порядок про виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. N 234 (далі по тексту - Порядок № 234) визначає механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації (далі - особи).

Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку № 234 особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон).

За бажанням особи зазначені документи можуть бути подані її представником, який пред'являє документ, що посвідчує його особу, та подає документ (нотаріально засвідчену копію), що підтверджує його повноваження, або надіслані поштою. У таких випадках справжність підпису на заяві засвідчується нотаріально.

Територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку.

Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Аналіз вищевказаних пунктів Порядку № 234 свідчить, що для виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації, громадяни подають заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон). В свою чергу, пенсійний орган, на підставі отриманих персональних даних про особу, звертається із запитом щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації.

Правові відносини, пов'язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв'язку з обробкою персональних даних регулюються Законом України «Про захист персональних даних».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода суб'єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.

В даному випадку, з метою поновлення виплати пенсії, позивач 16 лютого 2016 року особисто звернувся до Управління Пенсійного фонду в Голосіївському районі міста Києва із заявою про запит пенсійної справи по втраті годувальника з міста Ялта Автономної Республіки Крим та вказав особисті дані, чим не заперечував проти їх використання при витребуванні пенсійної справи.

Для витребування пенсійної справи відповідачу-1 необхідно ідентифікувати особу у власному запиті, адресованому Пенсійному Фонду Російської Федерації, тобто зазначити персональні дані, що в свою чергу, відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних», є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Щодо зазначення в запиті на пенсійну справу ОСОБА_1 даних щодо нової адреси місця проживання суд погоджується із доводами відповідач-1 та зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 47 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року N 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року N 13-1) (далі по тексту - Порядок № 22-1) заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Пунктом 4.12 Порядку № 22-1 встановлено, що при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п'яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Як встановлено пунктом 3 Порядку № 24 особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон); в свою чергу, пенсійний орган на підставі поданих документів (в тому числі інформації про місце проживання заявника) надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації (пункт 4 Порядку № 24).

З огляду на викладене, суд не вбачає ознак протиправності в діях Правобережного об'єднання Управління Пенсійного Фонду України в місті Києві, а тому позов в частині визнання дії Правобережного об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України в місті Києві з поширення персональних даних ОСОБА_1 Російській Федерації незаконними не підлягає задоволенню.

Крім цього, суд зазначає, що факту порушення відповідачем-1 прав та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин не встановлено, оскільки звернення із запитом до Пенсійного Фонду Російської Федерації про направлення пенсійної справи ОСОБА_1 із одночасним зазначенням у запиті прізвища, ім'я, по-батькові; дати народження; попередню адресу місця проживання на тимчасово окупованій території АР Крим; теперішню адресу проживання у місті Києві узгоджується з приписами статті 14 Закону України «Про захист персональних даних», зокрема, пунктами 1 та 2 якої встановлено, що поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних; поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Як встановлено частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спірним правовідносинам, що можуть бути предметом розгляду в адміністративних справах, повинні бути притаманні такі ознаки як порушення прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, що вчинені обов'язково у сфері публічно-правових відносин.

З аналізу статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, що відносяться до сфери публічно-правових відносин та порушують права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 6 цього ж Закону усім суб'єктам правовідносин гарантується захист їх прав і законних інтересів незалежним і неупередженим судом.

Зазначений принцип полягає у захисті порушеного права від порушення, що вже відбулося, тобто в наявності матеріально - правового інтересу позивача відносно дій (бездіяльності) суб'єкта владних повноважень.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

&?м;...&?о; поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані права, свободи чи інтереси такої особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, факту порушення відповідачем-1 прав та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин не встановлено, відтак позов в частині визнання дій Правобережного об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України в місті Києві з поширення персональних даних ОСОБА_1 Російській Федерації незаконними не підлягає задоволенню.

Також, не підлягає задоволенню позов в частині стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 суми завданої внаслідок незаконного поширення персональних даних моральної шкоди у розмірі 5000 грн з огляду на наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4 зі змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 №5 та від 27 лютого 2009 року №1 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачами завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 гривень, лише зазначено, що така суму на його думку є адекватним грошовим виміром.

Тому, підстави для відшкодуванню позивачу моральної шкоди у суду відсутні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем-1 доведено правомірність оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Аверкова