Справа № 826/17757/16
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Петрика І.Й., Сорочка Є.О.

за участю секретаря с/з: Бордунової К.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кримська будівельна компанія ЛТД" до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, за участю третьої особи - Державної казначейської служби України про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі Товариства з обмеженою відповідальністю "Кримська будівельна компанія ЛТД" звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, за участю третьої особи - Державної казначейської служби України про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження ВП №46152362 від 08.09.2016р.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кримська будівельна компанія ЛТД" задоволено повністю.

Відповідач не погоджуючись з прийнятим рішенням суду звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року та постановити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні вимог даного позову.

В апеляційній скарзі апелянт зауважує на тому, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, у жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кримська будівельна компанія ЛТД» (далі - ТОВ «Кримська будівельна компанія ЛТД») звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва із адміністративним позовом до Державної казначейської служби України, в якому просило:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не перерахування на розрахунковий рахунок ТОВ "Кримська Будівельна Компанія ЛТД" грошових коштів у сумі 1 683 288,66 грн., які були стягнені відділом державної виконавчої служби Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим на користь ТОВ "Кримська Будівельна Компанія ЛТД", за платіжними дорученнями: від 19 вересня 2013 року №3472 на суму 109 090,91 грн., від 14 жовтня 2013 року №3864 на суму 1 325 932,59 грн., та від 14 жовтня 2013 року №3869 на суму 248 265,16 грн.;

2) зобов'язати відповідача перерахувати на розрахунковий рахунок ТОВ "Кримська Будівельна Компанія ЛТД" грошові кошти у сумі 1 683 288,66 грн., які були стягнені відділом державної виконавчої служби Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим на користь ТОВ "Кримська Будівельна Компанія ЛТД", за платіжними дорученнями: від 19 вересня 2013 року №3472 на суму 109 090,91 грн., від 14 жовтня 2013 року №3864 на суму 1 325 932,59 грн., та від 14 жовтня 2013 року №3869 на суму 248 265,16 грн., на банківський рахунок позивача за реквізитами: р/р 5001 в ПАТ "Банк Національний кредит", МФО 320702.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок протиправної бездіяльності територіального органу Державної казначейської служби України були порушені права позивача у зв'язку з неперерахуванням на розрахунковий рахунок Стягувача коштів, стягнених на його користь відділом державної виконавчої служби Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року у справі №826/15470/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2015 року, позов ТОВ "Кримська Будівельна Компанія ЛТД" задоволено.

На виконання вищезазначеної постанови суду було видано виконавчий лист, який перебував на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

На виконання виконавчого листа від 16.12.2014р. було відкрито виконавче провадження ВП №46152362 з примусового виконання виконавчого листа №826/15470/14, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва, про зобов'язання Державної казначейської служби України (далі - Боржник) перерахувати на розрахунковий рахунок TOB «Кримська будівельна компанія ЛТД» (далі - Позивач або Стягувач) грошові кошти у сумі 1 683 288,66 грн. за платіжними дорученнями від 19.09.2013 №3472 на суму 109090,91 грн., від 14.10.2013 №3869 на суму 1325 932,59 грн. та від 14.10.2013 №3869 на суму 248 265,16 грн. Присуджено з Державного бюджету України на користь Стягувача понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн.

08.09.2016 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було винесено постанову про закінчення вищевказаного виконавчого провадження з підстав п. 11 ч. 1 ст. 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважаючи дану постанову незаконною, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи даний позов, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо відсутності у відповідача законних підстав для закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 11 частини першої статті 49 та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх в добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV (зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 606-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону № 606-XIV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 11 Закону № 606-XIV, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, вживаючи заходи примусового виконання державний виконавець обмежений способом та порядком, встановлених виконавчим документом, і він не має повноважень на вчинення інших, не передбачених судовим рішенням, дій.

У відповідності до приписів частини першої статті 49 Закону № 606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду;

2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання;

3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва;

3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі;

6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;

7) визнання боржника банкрутом;

8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби;

11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону.

14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію"заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Згідно з частинами першою та другою статті 50 наведеного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, встановлені статтею 75 Закону № 606-XIV.

Вказаною статтею передбачено, що після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

В разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

При цьому, умови накладення штрафу та внесення подання передбаченні статтями 89 та 90 Закону № 606-XIV, згідно яких постанова про накладення штрафу на боржника виноситься у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк виконавчого документа, що зобов'язує боржника виконати певні дії, а подання вноситься за наявності ознак злочину в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи іншим чином порушує вимоги закону про виконавче провадження.

Отже, Законом України «Про виконавче провадження» передбачено послідовність дій державного виконавця, після вчинення яких такий вправі приймати постанову про закінчення виконавчого провадження.

Приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №46152362 від 08.09.2016р., старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виходив з положень пункту 11 частини першої статті 49 та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», вказуючи на неможливість виконання рішення без участі боржника.

Відповідно до п.4.9.1 Інструкції про проведення виконавчих дій 15.12.1999 № 74/5, виконавче провадження підлягає закінченню державним виконавцем у випадках: визнання відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником про закінчення виконавчого провадження; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника; визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника при виконанні рішення про передачу їх стягувачеві, або знищення речі, яка мала бути передана стягувачеві в натурі; закінчення передбаченого законом строку для даного виду стягнення; передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії у разі ліквідації боржника - юридичної особи або арбітражному керуючому в разі визнання боржника банкрутом; фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, або на письмову вимогу стягувача; направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ,у випадку, передбаченому частиною третьою статті 76 Закону України "Про виконавче провадження".

Однак, вказані підстави для закриття виконавчого провадження в даному випадку відсутні.

Згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

Отже, обов'язок виконати постанову, що набрала законної сили виникає саме з моменту набрання такою постановою законної сили.

Як уже зазначалося, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року у справі №826/15470/14, яка набрала законної сили, зобов'язано Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перерахувати на розрахунковий рахунок ТОВ "Кримська Будівельна Компанія ЛТД" грошові кошти у сумі 1 683 288,66 грн., які були стягнені відділом державної виконавчої служби Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим на користь ТОВ "Кримська Будівельна Компанія ЛТД", за платіжними дорученнями: від 19 вересня 2013 року №3472 на суму 109 090,91 грн., від 14 жовтня 2013 року №3864 на суму 1 325 932,59 грн., та від 14 жовтня 2013 року №3869 на суму 248 265,16 грн., на банківський рахунок позивача за реквізитами: р/р 5001 в ПАТ "Банк Національний кредит", МФО 320702.

Оскільки матеріали справи не містять доказів належного повідомлення боржником державного виконавця про виконання рішення суду чи про причини неможливості виконання виконавчого документу, або ж доказів своєчасного звернення із заявою про зміну способу чи порядку виконання судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що у державного виконавця не було законних підстав для закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 11 частини першої статті 49 та частини третьої статті 50 Закону № 606-XIV, поза як останнім не було вжито всіх можливих та необхідних заходів щодо виконання судового рішення.

У зв'язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження ВП №46152362 від 08.09.2016р., оскільки останнім не були виконані всі дії, передбачені законом та передують винесенню постанови про закінчення виконавчого провадження, а саме: здійснено всі заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення суду.

Отже, спірна постанова про закінчення виконавчого провадження ВП №46152362 від 08.09.2016р. була прийнята відповідачем передчасно, без врахування всіх обставин у справі, а тому правомірно визнана протиправною та скасована судом першої інстанції.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, аналізуючи норми чинного законодавства та оцінюючи зібрані у справі докази, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість вимог даного позову та наявність правових підстав для його задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Апелянт не надав до суду належних та допустимих доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

При цьому, судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 250, 308, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Петрик І.Й.

Суддя Сорочко Є.О.