Справа № 814/402/18
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2018 р. № 814/402/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Мельника О.М., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом:ОСОБА_1, АДРЕСА_1, Ришон ЛеЦион, Ізраїль, 7526742

до відповідача:Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, пр. Богоявленський, 55-Е, м. Миколаїв, 54018

про:зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач), звернулась до адміністративного суду з позовом до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (далі відповідач), в якому просила зобовязати відповідача поновити виплату пенсії з грудня 2017 року в розмірі, відповідно до норм чинного пенсійного законодавства; стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 1280,00 грн. відповідно до суми судового збору, за заявами до місцевого суду з позовами до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області та моральну шкоду в сумі 1,00 грн, за необхідність доказування що закони та інші нормативно-правові акти приймаються відповідно до Конституції та повинні їй відповідати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що нею 24.11.2017 вх. б/н направлено лист до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, на який, листом № 555-С-01 від 12.12.2017 незаконно відмовлено у поновленні виплати пенсії.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що заява направлена представником позивача, подана з порушенням вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України за № 22-1 від 25.11.2005, з огляду на викладене просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 15.03.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, суд розглядає справу в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зважаючи на такі обставини.

ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на обліку у відповідача та з 20.09.2001 отримувала пенсію за віком, на підставі Закону Україні від 09.07.2003 № 1058- IV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»

З матеріалів справи встановлено, що позивач 23.05.2018 вже зверталася до управління із заявою № 9879-02 про зняття її з обліку та виплати пенсії за 6 місяців у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Позивач звернулась до управління із заявою, в якій просила поновити ІТ на обліку в управлінні та виплачувати пенсію з грудня 2017 року у відповідності до чинного законодавства України.

Враховуючи, що вказана заява подана позивачем не у встановленій формі, вона була розглянута управлінням у порядку Закону України від 02.10.1996 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон 393/96-ВР).

Так, листом управління від 06.06.2017 № 134-C-01, у порядку, повідомлено про відсутність правових підстав для поновлення виплати пенсії позивачу.

He погоджуючись з вказаною позицією управління позивач звернулась з адміністративним позовом до суду, в якому просила зобовязати управління відновити іТ на обліку та поновити виплату раніше призначеної пенсії з грудня 2017 року. Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18.07.2017 у справі № 4898/2654/17 відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог у звязку з передчасністю вимог, оскільки управлінням фактично виплачено позивачу пенсію за 6 місяців після звернення, та відсутністю рішення управління про відмову у поновлення виплати пенсії, що є наслідком звернення за невстановленою формою.

25.07.2017 позивач звернулась до управління із заявою встановленої форми про поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

Рішенням управління від 02.08.2017 № 56/2 відмовлено позивачу у поновленні виплати пенсії у звязку з відсутністю підтвердження реєстрації місця проживання в Україні та використання нею права на отримання належної їй пенсійної виплати за 6 місяців наперед перед виїздом по 30.11.2017 включно.

З метою врегулювання досудового спору, представником позивача, 24.11.2017 подано лист до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області з проханням поновлення виплати раніше призначеної їй пенсії.

12.12.2017 року відповідач надав відповідь на лист у порядку Закону 393/96-ВР, на звернення, та роз'яснив порядок звернення за поновленням виплати раніше призначеної пенсії, якого позивачем не було дотримано, а саме, зазначено, що заява про поновлення раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто до органу за місцем перебування на обліку, як одержувача пенсії, що вимагається Порядком подання та оформлення документів для призначенні (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005.

Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначаються Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Згідно ст. 44 Закону № 1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною 5 статті 45 Закону № 1058-IV визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до ч.2 ст. 49 Закону №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку), поновлення пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (Додаток 2). Отже, додатком до Порядку № 22-1, передбачена обовязкова форма заяви, встановлена для звернення за перерахунком пенсії.

Пунктом 1.5. Порядку № 22-1 передбачено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у звязку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сімї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Крім того, відповідно до пункту 2.9 Порядку № 22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Суд зауважує, що в матеріалах справи міститься довідка, за підписом Першого заступника міського голови - ОСОБА_2, від 16.05.2017 про зняття з реєстрації місця проживання особи, ОСОБА_1, з 16.05.2017 року в звязку з виїздом на постійне місце проживання: Ізраїль.

Як вбачається з матеріалів справи, Центральним обєднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області при розгляді заяви представника позивача про поновлення виплати пенсії, надано відповідь в порядку Закону України "Про звернення громадян" та рішення про поновлення виплати пенсії або відмову у поновленні не приймалось.

З урахуванням відсутності відповідного рішення відносно ОСОБА_1 суд вважає, що позовні вимоги про зобов'язання управління провести поновлення і виплату пенсії позивачу є передчасними, оскільки до прийняття пенсійним органом відповідного рішення спір про таке поновлення (чи відмову у поновленні) не може бути предметом судового розгляду.

Стосовно вимог про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди суд вирішив відмовити з огляду на таке.

Позивач зазначає, що сума 1280,00 грн. це суми, сплачені нею за звернення до суду з позовними вимогами до відповідача у цивільних справах (справа № 489/2654/17 та справа № 489/3737/17).

Статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства Украіни передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступи відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова службова особа.

Отже, умовою для стягнення на користь позивача судового збору за рахунок бюджетних асигнувань субъекта владних повноважень є задоволення позовних вимог.

Як зазначено вище, у результаті розгляду правових спорів місцевим судом винесено два рішення, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог. Відповідно до чого, судом не було вирішено питання, щодо стягнення судового збору з відповідача.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає, що відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що їй завдано моральну шкоду, позивач не обґрунтувала, в чому саме полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з бездіяльністю відповідача, не визначено, якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Шулімівнииа (АДРЕСА_1, Ришон ЛеЦион, Ізраїль, 7526742 ) до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-Е, м. Миколаїв, 54018 ідентифікаційний код 41250753) відмовити.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.М. Мельник