Справа № 810/586/18
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2018-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2018 року м.Київ справа № 810/586/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянув у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської області про визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської області щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення та зобов'язання Управління соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської області прийняти рішення та встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни, а також видати відповідне посвідчення встановленого зразка.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є пенсіонером, учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, інвалідом 1 групи, що підтверджується відповідними документами.

Позивач зазначає, що у 1986 році перебував на посаді диспетчера району Васильківського РЕМ, у період з 19.05.1986 по 19.06.1986 згідно посвідчення про відрядження позивача було відряджено підприємством в м. Чорнобиль для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивач вказує, що в 1986-1987 роках всі заходи по ліквідації наслідків значних аварій, техногенних катастроф було покладено виключно на систему Цивільної оборони, яка діяла на кожному підприємстві.

Вказує, що йому встановлено інвалідність внаслідок захворювання, пов'язаного із роботами по ліквідації аварії на ЧАЕС, у зв'язку з чим має право на отримання статусу інваліда війни відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зазначає, що Цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційний припис та жінки від 16 до 55 років, за винятком вагітних жінок та жінок, які мають малолітніх дітей. Тобто, формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих.

Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків), на думку позивача залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

Зазначені висновки підтверджуються Інформаційною довідкою (про участь у формуваннях цивільної оборони) Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації від 23.01.2018 №01.1-14/146.

Крім того, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обовязковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони. Обовязок створення формувань Цивільної оборони на всіх обєктах народного господарства передбачався Положенням про Цивільну оборону СРСР.

Попри це, у звязку з аварією на ЧАЕС та з метою виконання відповідної вказівки начальника Цивільної оборони УРСР голови ОСОБА_2 ОСОБА_2 УРСР, розпорядженням начальника Цивільної оборони Київської обласної ОСОБА_2 народних депутатів трудящих від 30.04.1986 року №2 начальників Цивільної оборони районів та міст Київської області, а також начальників служб Цивільної оборони було зобовязано організувати всебічне забезпечення заходів Цивільної оборони (тобто вводилися в дію Плани Цивільної оборони).

Залучення формувань Цивільної оборони до дій за призначенням могло здійснюватися як за відповідними Планами Цивільної оборони, так і за розпорядженнями відповідних начальників Цивільної оборони при необхідності виконання окремих або спеціальних заходів Цивільної оборони, в тому числі окремими формуваннями чи особами.

Позивач вважає, що враховуючи, що він є інвалідом внаслідок захворювання, повязаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, виконував ці роботи у складі формувань Цивільної оборони, що підтверджується документально, відмова відповідача у наданні статусу інваліда війни відповідно до п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 та видачі відповідного посвідчення характеризує дії відповідачі як протиправні.

Позивач зазначає, що законодавством України не встановлені чіткі критерії, які підтверджують факт залучення та участі особи в складі цивільної оборони по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та не визначений порядок надання статусу інваліда війни особам, залученим до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, повязаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Позивач у позові наводить практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки, «Ґаші проти Хорватії» та «Трґо проти Хорватії», у яких Європейський суд доходить висновку, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки виправляються за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відповідач позов не визнав та подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що в документах, наданих позивачем, відсутнє документальне підтвердження залучення позивача особисто до формувань цивільної оборони згідно з наказом чи розпорядженням, а тому підстави для встановлення статусу інваліда війни позивачу відсутні.

Враховуючи тільки документи, на підставі яких інвалід отримав посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідач не може встановлювати статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення громадянам, захворювання яких повязане з виконанням обовязків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЄС у складі невоєнізованих формувань, оскільки це є дискреційними повноваженнями відповідача.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.02.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, судом постановлено здійснювати розгляд даної адміністративної справи за правилами загального позовного провадження.

У підготовче судове засідання 11.04.2018 зявився позивач, поданий позов підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити та у звязку з неявкою відповідача позивач подав клопотання про подальший розгляд справи № 810/586/18 в порядку письмового провадження.

Відповідач у підготовче судове засідання 11.04.2018 та у судове засідання по справі 16.05.2018 не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. При цьому, відповідач у запереченнях на позов просить здійснити розгляд справи без участі відповідача.

Відповідно до ч.9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Частиною 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства зазначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Приймаючи до уваги неявку учасників справи у судове засідання по справі 16.05.2018 року та наявне в матеріалах справи клопотання позивача про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження, враховуючи, що матеріали справи у достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, відсутність потреби у заслуховуванні свідків чи експерта, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії СН №187067, виданим Васильківським МВ ГУ МВС України в Київській області (а.с.7).

ОСОБА_1 є пенсіонером, що підтверджується пенсійним посвідченням № Серія ААА №477616 від 10.01.2007 р. (а.с. 10).

01.07.1983 року позивач був прийнятий на посаду інженера-диспетчера Васильківського РЕМ Київського правобережного підприємства електричних мереж Виробничого енергетичного обєднання «Київенерго», що підтверджується записом у трудовій книжці позивача, яка видана 29.07.197 року (а.с. 13-14).

06 грудня 1984 року позивач був переведений на посаду диспетчера району Васильківського РЕМ Київського правобережного підприємства електричних мереж Виробничого енергетичного обєднання «Київенерго».

В період з 19 травня 1986 року по 19 червня 1986 року був відряджений в м. Чорнобиль для оперативного обслуговування електромережі Чорнобильського РЕС, що підтверджується посвідченням про відрядження, яке видано Київським правобережним підприємством електричних мереж Виробничого енергетичного обєднання «Київенерго» від 20.05.1986 №1126 (а.с. 15).

Судом встановлено, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченням серії А № 126196 від 03.04.2001 та вкладкою до посвідчення № 172037, які є безстроковими (а.с. 9).

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії КИО-I №260561 від 16.05.2006 позивачу з 01.03.2006 встановлено другу групу інвалідності довічно, причина інвалідності - захворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, безстроково, із зазначенням висновку про умови та характер праці: працювати в звичайних виробничих умовах не може (а.с. 11).

З експертного висновку Київської регіональної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань та смертності з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на ЧАЕС №1525 слідує, що Київська регіональна міжвідомча експертна комісія на засіданні від 28.11.2000, розглянувши подану документацію ОСОБА_1 дійшла висновку: захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 12).

26.12.2017 позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської області із заявою щодо видачі посвідчення інваліда війни.

Листом від 27.12.2017 №05-5131/04 відповідачем було відмовлено позивачу у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення. Вказана відмова мотивована тим, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», розяснювального листа Міністерства соціальної політики та Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, статус інваліда війни встановлюється на підставі документів, які повинні містити інформацію про розпорядчий документ по лінії Цивільної оборони щодо залучення підприємств, установ до вказаного формування та залучення осіб до складу формування. В документах, які були подані позивачем відсутні вище перелічені довідки (а.с. 30).

Вважаючи дії відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №3551-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону №3551-XII цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом створення належних умов для підтримання здоров'я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Стаття 4 Закону №3551-XII визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.09.1991 №796-XIIвизначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом ОСОБА_2 України.

Таким чином, особи залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи належать до інвалідів війни. Якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення.

Аналізуючи приписи пункту 9 частини 2 статті 7 Закону №3551-XII суд констатує, що цей Закон не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету ОСОБА_2 України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302).

Згідно з п. 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Абзацом 3 п. 3 Положення №302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - інвалід".

Згідно з абз.2 п.7 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до п. 10 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для отримання посвідчення інваліда війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Як встановлено з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1, 06 грудня 1984 року позивач був переведений на посаду диспетчера району Васильківського РЕМ Київського правобережного підприємства електричних мереж Виробничого енергетичного обєднання «Київенерго».

В період з 19 травня 1986 року по 19 червня 1986 року був відряджений в м. Чорнобиль для оперативного обслуговування електромережі Чорнобильського РЕС, що підтверджується посвідченням про відрядження, яке видано Київським правобережним підприємством електричних мереж Виробничого енергетичного обєднання «Київенерго» від 20.05.1986 №1126 (а.с. 15).

Відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській катастрофі, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і ОСОБА_2 міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказів заступника ОСОБА_2 оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об'єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної ОСОБА_2 народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

З інформаційної довідки (про участь у формуваннях цивільної оборони) Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації №01.1-14/146 від 23.01.2018 слідує, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих. Громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків) залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони (а.с. 21).

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.04.2017 у справі № К/800/11747/17.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що факт залучення громадян до складу формувань цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов'язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Суд враховує, що позивач став інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС, що підтверджується наявними у справі доказами.

Так, як вже встановлено судом, позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченням серії А № 126196 від 03.04.2001 та вкладкою до посвідчення № 172037, які є безстроковими (а.с. 9).

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії КИО-I №260561 від 16.05.2006 позивачу з 01.03.2006 встановлено другу групу інвалідності довічно, причина інвалідності - захворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, безстроково, із зазначенням висновку про умови та характер праці: працювати в звичайних виробничих умовах не може (а.с. 11).

З експертного висновку Київської регіональної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв'язку захворювань та смертності з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на ЧАЕС №1525 слідує, що Київська регіональна міжвідомча експертна комісія на засіданні від 28.11.2000, розглянувши подану документацію ОСОБА_1 дійшла висновку: захворювання пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 12).

Судом встановлено, що наказом Київського правобережного підприємства електричних мереж Виробничого енергетичного обєднання «Київенерго» «Про організацію робіт в зоні Чорнобильського РЕС» від 13.05.86 № 153 (далі наказ №153), у звязку з обстановкою, що склалась в зоні обслуговування електроустановок Чорнобильського району для організації робіт по оперативно-ремонтному обслуговуванню електромереж, наказано створити штаб на підприємстві, зокрема, ОСОБА_3 призначено начальником штабу Цивільної оборони (а.с. 24-29).

Відповідно до п. 6 наказу №153, оперативне обслуговування електроустановок 0,4-10 кВ та підстанцій 35/10 кВ з зоні Чорнобильського РЕС здійснювати персоналом ОВБ Чорнобильського РЕС із залученням персоналу інших районів електромереж з дислокацією на РЕП Чорнобильського РЕС на час чергування і на РЕП Іванківського РЕС на час відпочинку.

Пунктом 11 наказу №153 встановлено, що начальникам РЕС ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відрядити на базу підприємства електромереж щомісячно терміном на один місяць кваліфікованих працівників (диспетчер 1 люд., електромонтер ОВБ 1 люд., водій-електромонтер ОВБ 1 люд.) для навчання і праці в зоні Чорнобильського району.

Відповідно до п. 14 наказу №153, начальнику штабу Цивільної оборони ОСОБА_3 наказано продовжувати роботи по медичному та індивідуальному дозиметричному контролю персоналу, для чого придбати дозиметри ДПК зі шкалою 0-200 м/р в необхідній кількості та укомплектувати персона, що виконує роботи в зоні Чорнобильського, Полісського та Іванківського районів у строк до 20.05.1986; скласти графік, вести облік та контроль результатів проходження медогляду персоналу; укомплектувати журналами дозиметричного та медичного контролю Чорнобильський, Полісський та Іванківський РЕС; забезпечувати передачу даних дозиметричного контролю в штаб Виробничого енергетичного обєднання «Київенерго».

Факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується:

- копією маршрутного листа учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, ОСОБА_1, яким встановлено характер виконаних робіт позивача, зокрема, оперативне обслуговування мереж, включення ліній, оперативне обслуговування лінії, відключення і демонтаж лінії, планове включення лінії, проведення робіт по відключенню мереж, підключення до системи в м. Припять та с. Земовище (а.с. 18),

- копією довідки-табелю на виплату заробітної плати залученому персоналу, який бере участь у виконанні робіт по ліквідації аварії на ЧАЕС відповідно до чинних нормативних актів за травень 1986 року,

- копією довідки ВАТ «Київенерго» від 18.04.2001 № 04 про те, що ОСОБА_1 був безпосередньо зайнятий на роботах, передбачених постановою ЦК КПРС ОСОБА_2 ОСОБА_2 СРСР та ВЦСПС від 29.12.1987 №1497-378, постановою ОСОБА_2 ОСОБА_2 СРСР та ВЦСПС від 05.06.1986 №665-195, що дають право на державну пенсію на пільгових умовах відповідно до Списку №1, затвердженого постановою ОСОБА_2 ОСОБА_2 СРСР від 22 серпня 1956 р. №1173 в м.Чорнобиль з 19.06.1986 по 19.06.1986,

- довідкою ВАТ «Київенерго» про те, що за роботу в населених пунктах зони відчуження за період з 19.05.1986 по 31.05.1986 позивачу виплачена заробітна плата в сумі 1381 крб. 96 коп.,

- почесною грамотою секретаря Припятського місткому Компартії України, якою позивача нагороджено за успішне виконання урядового завдання по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 16-20).

В силу положень статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 року у справі «Щокін проти України» та від 07.07.2011 року у справі «Серков проти України» позицію в частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

Досліджені судом документи безперечно підтверджують факт участі позивача в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони Київського правобережного підприємства електричних мереж Виробничого енергетичного обєднання «Київенерго» та отримання ним інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення статусу інваліда війни із видачею посвідчення інваліда війни.

При цьому, посилання відповідача на відсутність відомостей про наказ чи розпорядження штабу Цивільної оборони як на підставу для відмови в наданні позивачу статусу інваліда війни не ґрунтуються на вимогах закону.

Суд також зазначає, що листи Міністерства соціальної політики України та Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, які відповідач використав для обґрунтування відмови у визнанні за позивачем статусу інваліда війни, не є нормативно-правовими актами, а носять інформаційно-роз'яснювальний характер і не утворюють підстави для встановлення чи відмови у наданні правового статусу інваліда війни.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що відмова відповідача у встановленні позивачу статусу інваліда війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов'язаного з ним соціального захисту.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи позивача відповідачем як суб'єктом владних повноважень суду не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської області щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення є обґрунтованими.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача встановити позивачу статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення, суд зазначає таке.

Згідно приписів пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_2 України від 12.05.1994 №302, «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім'ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету ОСОБА_2 Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом ОСОБА_2 Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов'язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача як суб'єкта владних повноважень щодо надання особі статусу інваліда війни на етапі, коли особа, яка звернулась, є інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та має докази залучення до складу формувань цивільної оборони, досить жорстко обмежені в законодавчому порядку, а тому зазначені відповідачем підстави відмови, зокрема, пов'язані із відсутністю розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчого документу по підприємству, установі про залучення особи до складу зазначеного формування, обов'язок з прийняття яких не передбачено жодною законодавчою нормою - не належить до передбачених законом підстав відмови в наданні позивачу статусу інваліда війни.

Суд зазначає, що позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для встановлення йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, передбачені пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов'язання відповідача встановити позивачу статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржувані дії відповідача в розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача надати позивачу статус інваліда війни та видати позивачу посвідчення інваліда війни.

При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до статей 9,77 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Враховуючи викладене, адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач є звільненим від сплати судового збору. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав. Таким чином, судові витрати присудженню на користь позивача не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється з метою реалізації завдань адміністративного судочинства. Суд займає активну позицію не лише під час вирішення публічно-правового спору, але й після набрання судовим рішенням законної сили.

Приймаючи до уваги обставини справи, суд вважає за необхідне зобов'язати Управління соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської області, яке є суб'єктом владних повноважень, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, з таким розрахунком, щоб суб'єкт владних повноважень мав реальну можливість виконати судове рішення у визначений законом і цим рішенням спосіб з урахуванням об'єктивних обставин.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243- 246, 250, 255, 382 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

2.Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської області щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу інваліда війни.

3.Зобов'язати Управління соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської області встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати йому посвідчення інваліда війни.

4.Зобов'язати Управління соціального захисту населення Васильківської міської ради Київської області подати до суду звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця з дати набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст судового рішення складено 30 травня 2018 року.

Суддя Кушнова А.О.