Справа № 802/1025/18-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

30 травня 2018 р. Справа № 802/1025/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Поліщук І.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука М.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

представник третьої особи: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці, Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини

про: визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження ВП № 49862518 від 19.03.2018 року.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначив, що відповідач безпідставно прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 49862518 від 19.03.2018 року з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини № 64511/12 від 19.11.2015 року, оскільки рішення Європейського суду з прав людини в частині зобов`язання виконати рішення національних суду, ухвалених на його користь, залишилось не виконаним. Зокрема, як зазначає позивач, рішення національного суду, а саме Ленінського районного суду міста Вінниці по справі №2-а-208/2011, виконане не в повному обсязі, оскільки пенсія з 23.07.2011 року і по теперішній час нараховується та виплачується йому в меншому розмірі.

Таким чином, вважаючи прийняту відповідачем постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 49862518 від 19.03.2018 року протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 05.04.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених у ній недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою від 24.04.2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 07.05.2018 року. Даною ухвалою також залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці та Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Судове засідання 07.05.2018 року не відбулось у зв'язку із перебуванням головуючого судді у відпустці. Наступне судове засідання призначено на 14.05.2018 року.

У зв'язку із відсутністю доказів належного повідомлення Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, судовий розгляд справи відкладено до 16.05.2018 року.

16.05.2018 року судовий розгляд справи відкладено на 25.05.2018 року у зв'язку з відсутністю доказів належного повідомлення Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

У судовому засіданні 25.05.2018 року оголошено перерву до 30.05.2018 року.

У судових засіданнях 25.05.2018 року та 30.05.2018 року позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових письмових поясненнях від 30.05.2018 року. Додатково зазначили, що аналогічний спір між тими самими сторонами і з тих самих підстав був розглянутий Вінницьким окружним адміністративним судом (справа №802/438/17), який прийняв постанову від 17.10.2017 року про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 Однак вказали, що не дивлячись на те, що даним рішенням встановлено факт виконання рішення Ленінського районного суду міста Вінниці по справі №2-а-208/2011, проте даний факт встановлено відносно пенсійного забезпечення позивача, як дитини війни, тоді як рішенням Європейського суду з прав людини зобов'язано виконати рішення національного суду, яким зобов'язано здійснити перерахунок пенсії позивачу відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Крім того, вказали, що перерахунок пенсії позивачу було здійснено по 23.07.2011 року, а він мав би бути здійснений щонайменше по 23.11.2011 року. Також зазначили, що пеня, яка визначена у рішенні Європейського суду з прав людини № 64511/12 від 19.11.2015 року має бути сплачена і за прострочення виконання рішення національного суду. Крім того, під час розгляду Вінницьким окружним адміністративним судом справи №802/438/17, застосовано рішення Конституційного Суду України, які не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. З огляду на викладені обставини, позивач та його представник вказали про відсутність повного виконання рішення Європейського суду з прав людини № 64511/12 від 19.11.2015 року та, як наслідок, підстав для закінчення виконавчого провадження. Також додатково просили суд вийти за межі позовних вимог в частині мотивів, якими позивач їх обґрунтовує та застосувати обґрунтування, які не зазначені позивачем.

Представник відповідача у судових засіданнях 25.05.2018 року та 30.05.2018 року заперечив щодо задоволення даного адміністративного позову, посилаючись на обставини, що викладенні у відзиві на позовну заяву. Зокрема зазначив, що факт повного виконання рішення Ленінського районного суду Вінницької області по справі №2-а-208/2011 встановлений постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 17.10.2017 року по справі №802/438/17-а, яка набрала законної сили згідно ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.12.2017 року. Крім того, зазначив, що платіжним дорученням від 01.03.2016 № 1187 на користь позивача перераховано кошти у розмірі 29500,82 грн. (гривневий еквівалент 1000 євро згідно з курсом Національного банку України), платіжним дорученням № 28 від 17.02.2017 перерахована заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 33752,60 грн., а також платіжним дорученням №109 від 26.01.2018 року сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 1041,74 грн., що свідчить про повне виконання рішення Європейського суду з прав людини № 64511/12 від 19.11.2015 року. З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що постанову про закінчення виконавчого провадження від 19.03.2018 у виконавчому провадженні ВП №49862518 з виконання рішення Європейського суду з прав людини №64511/12 від 19.11.2015 у справі "ОСОБА_5 проти України та інші 572 заяви", де ОСОБА_1 є одним із заявників, було винесено старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_6 на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення і вчинення дій.

Представник управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці у судовому засіданні також заперечувала щодо задоволення даного адміністративного позову, посилаючись на обставини, що відображені у письмових поясненнях. Зокрема зазначила, що рішення Європейського суду з прав людини №64511/12 від 19.11.2015 у справі "ОСОБА_5 проти України та інші 572 заяви" виконане у повному обсязі.

Представник Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлявся в порядку, визначеному ст. 268 КАС України.

З урахуванням викладеного, керуючись положеннями статті 205 КАС України, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи у відсутність представника Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні обставини.

Так, постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року у справі № 2-а-208/11, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10.02.2012 року, задоволено позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Вінниці. Зокрема, визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 пенсії по інвалідності в повному обсязі відповідно до ст. 49, 50, ч. 4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування"; зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 державної та додаткової пенсії у відповідності до ст. 49, 50, ч. 4 ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" із розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком (державна пенсія) та 75% мінімальної пенсії за віком (додаткова пенсія), яка встановлюється у відповідності до ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом починаючи з 06.06.2010 року.

Зважаючи на тривале невиконання державою Україна рішення суду, ОСОБА_1 подав заяву до Європейського суду з прав людини, яка була задоволена (справа "ОСОБА_5 проти України і 572 інших заяв" № 64511/12 від 19.11.2015 року).

19.11.2015 року Європейський суд з прав людини ухвалив остаточне рішення щодо схвалення умов односторонньої декларації у справі "ОСОБА_5 проти України та 572 інші заяви". Вказаним рішенням Європейський суд об'єднав заяву ОСОБА_1 та 572 інші заяви, подані проти України іншими заявниками.

Відповідно до вказаного рішення Європейського суду Уряд України повинен протягом трьох місяців сплатити кожному заявнику 1000 євро, що є відшкодуванням матеріальної і моральної шкоди та судових і інших витрат, а також виконати рішення національних судів, які ще підлягають виконанню. У випадку несплати цих сум протягом зазначеного тримісячного строку Уряд зобов'язався сплатити пеню за період з моменту спливу тримісячного строку і до моменту остаточного розрахунку у розмірі граничної позичкової станки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, до якої має бути додано гри відсоткові пункти.

22.12.2015 року з Європейського суду з прав людини надійшло повідомлення про ухвалення ним рішення у справі "ОСОБА_5 проти України та 572 інші заяви" та зазначено, що протягом трьох місяців від цієї дати рішення має бути виконано.

20.01.2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_6 за наслідками розгляду Службової записки в.о. Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 04.01.2016 року №704/12.0.1-48-16 про виконання рішення №64511/12 від 19.11.2015 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП№49862518.

В подальшому, платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 01.03.2016 № 1187 на користь позивача перераховано кошти у розмірі 29500,82 грн. (гривневий еквівалент 1000 євро згідно з курсом Національного банку України).

17.02.2017 року платіжним дорученням Міністерства юстиції України №28 перераховано заборгованість за виконання рішення національного суду (Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року у справі № 2-а-208/11) у розмірі 33752,60 грн.

Також встановлено, що платіжним дорученням Міністерства юстиції України №109 від 26.01.2018 року сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 1041,74 грн.

З огляду на викладене, постановою головного державного виконавця від 19.03.2017 виконавче провадження №49862518 з примусового виконання Рішення Європейського суду з прав людини "ОСОБА_5 проти України та 572 інші заяви" №64511/12 від 19.11.2015 закінчене на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 та ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" та ч. 5 ст. 8 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Незгода позивача із вказаною постановою про закінчення виконавчого провадження, зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 2-3 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, виконання рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

Відповідно до ст. 5 вказаного Закону протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва надсилає стислий виклад Рішення Стягувачеві, Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, всім державним органам, посадовим особам та іншим суб'єктам, безпосередньо причетним до справи, за якою постановлено Рішення.

Так, статтею 7 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва:

а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів;

б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва.

Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті "б" цієї частини, відкриває виконавче провадження. Неподання Стягувачем заяви про виплату відшкодування не є перешкодою для виконання Рішення.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про заходи щодо реалізації Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 31.05.2006 № 784 установлено, що представництво України в Європейському суді з прав людини та звітування про хід виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах, в яких Україна є стороною, здійснюється в установленому порядку Міністерством юстиції через Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Статтею 8 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлений порядок виплати відшкодування.

Так, виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення.

Протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті "б" частини першої статті 7 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині третій цієї статті документів здійснює списання на вказаний Стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом України "Про виконавче провадження".

Підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Державна виконавча служба протягом трьох днів надсилає Органу представництва постанову про закінчення виконавчого провадження та підтвердження списання коштів.

В свою чергу п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Як вбачається із матеріалів справи, оскаржувана постанова прийнята відповідачем на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VІІІ та частини 5 статті 8 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

При цьому, у мотивувальній частині постанови вказано, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 1187 від 01.03.2016 у розмірі 29500,82 грн. (еквівалент 1000 євро), платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 28 від 17.02.2017 перерахована заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 33752,60 грн. та платіжним дорученням Міністерства юстиції України №109 від 26.01.2018 року сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 1041,74 грн.

У судовому засіданні представник позивача не заперечував факту виплати позивачу зазначених сум, однак, обґрунтовуючи вимоги даного позову, вказує, що рішення Європейського суду з прав людини № 64511/12 від 19.11.2015 року, в частині зобов`язання виконати рішення національних судів, ухвалених на його користь, залишилось не виконаним, оскільки рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року у справі № 2-а-208/11 виконане не в повному обсязі.

Таким чином, мотиви, на які представник позивача посилається, як на доказ протиправності оскаржуваного у даній справі рішення, фактично зводяться до відсутності, на його думку, факту повного виконання постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року у справі № 2-а-208/11.

Разом із тим, суд критично оцінює вказані посилання представника позивача, з огляду на наступне.

Так, як вбачається із матеріалів справи оцінка обставинам виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року у справі № 2-а-208/11 уже надавалась Вінницьким окружним адміністративним судом в межах розгляду адміністративної справи №802/438/17-а за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці та Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження ВП № 49862518 від 03.03.2017 року.

За наслідками розгляду даної справи №802/438/17-а Вінницьким окружним адміністративним судом прийнято постанову від 17.10.2017 року, якою задоволено адміністративний позов ОСОБА_1, а також визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження ВП № 49862518 від 03.03.2017 року.

Дана постанова набрала законної сили згідно ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.12.2017 року.

Як вбачається зі змісту згаданої постанови, суд дійшов висновку про повне виконання рішення національного суду щодо позивача, а саме - постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року у справі № 2-а-208/11.

В той же час, Вінницький окружний адміністративний суд вказав про відсутність повного виконання рішення Європейського суду з прав людини № 64511/12 від 19.11.2015 року, оскільки залишився не проведений розрахунок пені, у зв'язку з несвоєчасною сплатою державою-відповідачем належних ОСОБА_1 сум коштів.

Із наведеними висновками суду першої інстанції також погодився і Вінницький апеляційний адміністративний суд.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що факт повного виконання постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року у справі № 2-а-208/11 є встановленим постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 17.10.2017 року (справа №802/438/17-а), яка набрала законної сили згідно ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.12.2017 року, а тому, згідно положень ч. 4 ст. 78 КАС України, не потребує додаткового доказування.

Разом із тим, обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначає, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 17.10.2017 року встановлено обставини виконання постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року, які стосуються пенсійного забезпечення ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про соціальний захист дітей війни", тоді як в дійсності постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року у справі № 2-а-208/11 зобов'язано здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 у відповідності до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". А тому вважає, що обставини, встановленні постановою суду від 17.10.2017 року, не повинні враховуватись в ході розгляду даної адміністративної справи.

Такі твердження представника позивача суд також оцінює критично, оскільки, як видно із мотивувальної частини постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 17.10.2017 року, мотиви, за яких суд дійшов висновку про виконання постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року у справі № 2-а-208/11 стосувались здійснення перерахунку пенсії позивачу саме у відповідності до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

При цьому, у судовому засіданні представник позивача особисто підтвердив факт відсутності у позивача статусу дитини війни, а також відсутність будь-яких рішень Ленінського районного суду м. Вінниці, які б вирішували питання пенсійного забезпечення ОСОБА_1, як дитини війни.

Таким чином, посилання представника позивача на те, що встановлені постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 17.10.2017 року обставини, стосуються позивача, як дитини війни, на думку суду, є необґрунтованими.

Крім того, суд також не погоджується із посиланнями представника позивача на те, що перерахунок пенсії ОСОБА_1 був фактично проведений по 23.07.2011 року, тоді як в дійсності така пенсія у відповідному розмірі мала б виплачуватись позивачу і по сьогоднішній день, як на доказ невиконання постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року, оскільки, як уже зазначалось судом вище, факт виконання зазначеного судового рішення встановлений постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 17.10.2017 року, а тому згідно положень ч. 4 ст. 78 КАС України не потребує додаткового доказування.

Що ж до посилань представника позивача на те, що ОСОБА_1 не сплачено пеню за прострочення виконання рішення національного суду, як на обґрунтування протиправності оскаржуваної постанови, то суд зазначає наступне.

Так, як уже зазначалось судом вище, порядок виконання рішень Європейського суду з прав людини в України визначений Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", яким, в свою чергу, передбачена певна процедура, тобто послідовність дій, зокрема, державних органів, спрямована на виконання відповідного рішення Європейського суду.

Згідно ст. 8 вказаного Закону, виконання такого рішення, а саме виплата відшкодування Стягувачеві здійснюється у тримісячний строк з моменту набрання Рішенням статусу остаточного або у строк встановлений у рішенні, при цьому за порушення встановленого строку на суму відшкодування нараховується пеня встановлена таким Рішенням.

Із наведеного слідує, що нарахування пені за невиконання Рішення здійснюється саме за прострочення виплати відшкодування (сатисфакції) на розмір його суми виходячи з розміру пені встановленої самим рішенням, однак не за прострочення виконання самого рішення національного суду, а тому твердження позивача з цього приводу, на думку суду, є безпідставними.

При цьому, суд звертає увагу на те, що на безпідставність таких посилань представника ОСОБА_1 також вказав і Вінницький апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 14.12.2017 року, постановленій за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17.10.2017 року (справа №802/438/17-а).

Також варто зазначити, що посилання представника позивача на те, що в ході розгляду Вінницьким окружним адміністративним судом справи №802/438/17-а застосовано рішення Конституційного суду України, які, на його думку, не підлягали застосуванню, лише свідчать про його не згоду в цій частині із постановою суду від 17.10.2017 року, однак, на переконання суду, не можуть свідчити про протиправність оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження.

Суд ще раз наголошує на тому, що дана постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 17.10.2017 року набрала законної сили згідно ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.12.2017 року.

Крім того, суд також зауважує, що дана ухвала від 14.12.2017 року прийнята Вінницьким апеляційним адміністративним судом за наслідком розгляду апеляційної скарги відповідача на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17.10.2017 року, натомість позивач вказану постанову в апеляційному порядку не оскаржував, що свідчить про його згоду як із самим рішенням, так і з мотивами його прийняття.

Таким чином, враховуючи те, що факт виконання постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 року у справі № 2-а-208/11 є встановленим постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 17.10.2017 року (справа №802/438/17-а), яка набрала законної сили згідно ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.12.2017 року, та згідно положень ч. 4 ст. 78 КАС України не потребує додаткового доказування, а також беручи до уваги наявні у матеріалах справи докази сплати позивачу сум коштів, визначених рішенням Європейського суду з прав людини № 64511/12 від 19.11.2015 року, в тому числі пені за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку про фактичне виконання Державою рішення Європейського суду з прав людини № 64511/12 від 19.11.2015 року.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження ВП№49862518 від 19.03.2018 року, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Враховуючи відсутність у даній справі судових витрат, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. ст. 255, 272 КАС України.

Відповідно до ст. 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1);

Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, );

Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, );

Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини (вул. Городецького, 13, м. Київ, ).

Повний текст рішення складено 30.05.2018 року.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна