Справа № 826/1954/16
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1954/16 Головуючий у 1-й інстанції: Пащенко К.С.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2018 у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Богдан-Авто Поділ» до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Богдан-Авто Поділ» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 02.09.2015 № , яким накладено на позивача штраф у сумі 43 999, 10 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2018 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 20.08.2015 за результатами камеральної перевірки податкової звітності з податку на прибуток ТОВ «Богдан-Авто Поділ», ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві складено акт № 3408/26-56-15-02-29/37724920 (далі - акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем граничного терміну сплати - 11.03.2015, самостійно визначеного грошового зобов'язання з податку на прибуток протягом строків, визначних п. 57.1 ст. 57 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

02.09.2015 на підставі акта перевірки, у зв'язку з порушенням п. 57.1 ст. 57 ПК України, відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № , яким на підставі ст. 126 ПК України до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 10% від суми грошового зобов'язання - 439 990, 99 грн., що становить 43 999, 10 грн.

Позивач, вважаючи, що вказане рішення прийняте з порушенням норм податкового законодавства, що призводить до порушення його прав та інтересів, звернувся з даним позовом до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що висновки акта перевірки, на підставі яких винесено спірне рішення, є необґрунтованими та безпідставними, а тому податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 02.09.2015 № , яким накладено на позивача штраф у сумі 43 999, 10 грн. є протиправним та підлягає скасуванню, а позов задоволенню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України. Податкове повідомлення-рішення є обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Платники податків, об'єкти, база та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету визначаються Податковим кодексом України.

Згідно п. 57.1 ст. 57 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, приписи п. 126.1 ст. 126 Податкового кодексу України визначають, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 26.02.2015 подав відповідачу податкову декларацію з податку на прибуток підприємства за 2014 рік, у якій самостійно визначив податкове зобов'язання за звітний період у розмірі 440 073, 00 грн.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, граничним терміном сплати самостійно визначеного позивачем податкового зобов'язання є 11.03.2015.

Водночас, платіжними дорученнями від 05.03.2015 № 664, від 06.03.2015 № 665 та № 1016, від 10.03.2015 № 1020 та № 1021 на загальну суму у розмірі 440 073, 00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи, позивач здійснив оплату цього податкового зобов'язання до Державного бюджету України. Однак, ТОВ «Богдан-Авто Поділ» помилково у платіжному дорученні зазначило рахунок ГУ ДКСУ у м. Києві, який призначений для сплати до Державного бюджету України авансових платежів з податку на прибуток.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем 11.03.2015 частково зараховано до вказаного зобов'язання сплату у розмірі 82, 01 грн. за рахунок переплати, у зв'язку з чим зроблено висновок в акті перевірки про затримку сплати саме у розмірі 439 990, 99 грн., а не у розмірі 440 073, 00 грн.

В той же час, судом першої інстанції встановлено, що листом від 12.03.2015 № 1/03-15 позивач звернувся до відповідача і просив кошти з р/р № 0008 у загальній сумі у розмірі 440 073, 00 грн. зарахувати на бюджетний рахунок УДКСУ у Подільському районі ГУ ДКСУ у м. Києві № 0008, у зв'язку з чим зазначені кошти перераховані платіжним дорученням від 20.03.2015 № 1782-20 з одного бюджетного рахунку на інший, що також підтверджується даними наявної в матеріалах справи облікової картки платника податків - позивача.

Отже, на рахунок для податку на прибуток приватних підприємств вказані кошти фактично поступили 20.03.2015.

Позивач вважає, що оскільки ним вчинено дії, а саме подано відповідну заяву контролюючому органу про перерахування суми сплаченого грошового зобов'язання на вірні реквізити, а тому відсутні підстави для застосування штрафних санкцій в порядку ст. 126 ПК України.

Щодо вказаних доводів позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 45 Бюджетного кодексу України податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (за винятком установ України, які функціонують за кордоном).

Податки і збори та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Аналіз норм Бюджетного кодексу України дає підстави дійти до висновку, що усі податкові надходження, справляння яких передбачено законодавством України, є доходами державного бюджету, які визнаються зарахованими до бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Разом з тим, поняття «єдиний казначейський рахунок» закріплене в Положенні про єдиний казначейський рахунок, затвердженому наказом Державного казначейства України від 26.06.2002 № 122 (у редакції наказу Державного казначейства України від 30.11.2010 № 449) та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 18.07.2002 за № 594/6882, та визначається як консолідований рахунок, відкритий Державному казначейству України в Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України.

Пунктом 2.1 вказаного Положення встановлено, що ЄКР консолідує кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Державного казначейства України та регламентується законодавством.

Зі змісту таких пунктів названого Положення слідує, що всі сплачені податки і збори (обов'язкові платежі), в будь-якому випадку зараховуються та акумулюються на один консолідований рахунок - єдиний казначейський рахунок, а зарахування коштів на відповідний рахунок має значення лише для обліку коштів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов'язання до державного бюджету в строк, встановлений п. 57.1 ст. 57 ПК України, має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. Відтак дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов'язання, не можуть бути підставою для застосування штрафів, передбачених п. 126.1 ст. 126 ПК України.

Крім того, для підтвердження факту несплати узгодженої суми грошового зобов'язання необхідно встановити, що у строк, передбачений п. 57.1 ст. 57 ПК України, платник податків не вчинював дії, спрямовані на перерахування узгодженої суми грошового зобов'язання до державного бюджету. А оскільки такі суми зараховуються на єдиний казначейський рахунок, то помилкове визначення коду бюджетної класифікації у платіжному дорученні під час сплати суми податкового зобов'язання не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми грошового зобов'язання у визначений вказаною нормою ПК України строк, а відтак і для застосування на підставі п. 126.1 ст. 126 ПК України штрафних (фінансових) санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16.06.2015 у справі № 21-377а15 та від 02.12.2015 у справі № 21-3920а15, а також у постанові Верховного Суду від 17.01.2018 у справі № К/9901/2649/18.

Отже, оскільки позивачем фактично здійснено необхідні дії для повного та своєчасного виконання свого податкового обов'язку, колегія суддів вважає, що помилкове зазначення рахунку на який такий податок сплачується під час сплати суми податкового зобов'язання не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми грошового зобов'язання у визначений строк, а відтак і для застосування штрафних (фінансових) санкцій, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Таким чином, з огляду на те, що помилкове перерахування позивачем коштів на інший рахунок не вплинуло на виконання обов'язку платника перед Державним бюджетом України зі сплати з податку на прибуток та ним самостійно нараховано зобов'язання за зазначеним платежем, застосування до позивача штрафу за висновком суду є неправомірним, у зв'язку із чим податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 02.09.2015 № , яким накладено на позивача штраф у сумі 43 999, 10 грн. є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2018 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменка В.В.,

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 31.05.2018.