Справа № 826/4405/16
Суддя: Губська Л.В.
Дата ухвалення: 2018-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4405/16 Суддя (судді) першої інстанції: Власенкова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

Суддів: Епель О.В.,

Карпушової О.В.,

при секретарі: Нікітіній А.В.,

за участю:

представників позивача Пєтухова І.М., Дорошенко Т.А.,

Ангеліна І.І.,

представника відповідача Перепелицін К.М.,

представника третьої особи Лялюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Адамант» на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 16 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Адамант» до Київської міської ради, треті особи: Інтернет Асоціація України, Київська міська державна адміністрація, Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація», про визнання частково протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Адамант», звернувся до суду з даним позовом, в якому (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог) просив визнати незаконним Порядок користування об'єктами комунальної власності територіальної громади міста Києва при спорудженні та експлуатації телекомунікаційних мереж, затверджений рішенням Київської міської ради від 03.09.2015 №943/1807, в частині: підпункту 3.1. пункту 3 розділу І Порядку; пункту 1 розділу ІІ Порядку; підпункту 11.6. пункту 11 розділу ІІ Порядку; пункту 1 розділу IV Порядку; пункту 1 розділу VI Порядку; пункту 4 розділу VI Порядку; пункту 1 розділу VII Порядку; розділу IX Порядку; пункту 1 розділу X Порядку; пункту 2 розділу X Порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 16 лютого 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні представники позивача доводи апеляційної скарги підтримали і просили її задовольнити, в той час, як представники відповідача та третьої особи проти цього заперечували, просили залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду справи інші учасники до суду не прибули, що, відповідно до ч. 2 ст.313 КАС України, не є перешкодою для судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Адамант» є оператором телекомунікацій, який будує, розміщує і експлуатує телекомунікаційні мережі та технічні засоби телекомунікацій, в тому числі, з метою забезпечення надання послуг доступу до мережі Інтернет мешканцям багатоквартирних житлових будинків, віднесених до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та здійснює свою діяльність на підставі ліцензії НКРЗ від 28.10.2011 серії АВ №593154 на здійснення діяльності з надання послуг з технічного обслуговування та експлуатації телемереж на території міста Києва, а також ліцензії Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 06.10.2015 № на провадження господарської діяльності з будівництва об'єктів ІV і V категорій складності (монтаж інженерних мереж).

Рішенням Київської міської ради від 03.09.2015 №943/1807 «Про впорядкування користування об'єктами комунальної власності територіальної громади міста Києва при будівництві та експлуатації телекомунікаційних мереж» затверджено Порядок користування об'єктами комунальної власності територіальної громади міста Києва при спорудженні та експлуатації телекомунікаційних мереж та рекомендовано підприємствам, установам, організаціям привести у відповідність до цього Порядку договірні відносини, предметом яких є надання в користування об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва для спорудження та експлуатації телекомунікаційних мереж.

Вважаючи окремі положення вказаного Порядку протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відмовляючи у задоволені адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач діяв на підставі, в межах наданих повноважень та на їх виконання, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Так, систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правовий статус і відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон).

Згідно з частиною 1 статті 10 цього Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ст. 59 Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку

Частиною першою статті 60 Закону передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Згідно з частиною п'ятою цієї статті органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Відповідно до пунктів 30 та 31 частини першої статті 26 Закону до повноважень представницького органу місцевого самоврядування - міської ради також відноситься право створювати, ліквідовувати, реорганізовувати та перепрофільовувати підприємства, установи та організації комунальної власності відповідної територіальної громади та відповідно приймати рішення про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» Київська міська рада в межах своєї компетенції має право встановлювати порядок утримання та експлуатації об'єктів, розташованих у місті, та прилеглої до них території, правила благоустрою, торговельного, побутового, транспортного, житлово-комунального та іншого соціально-культурного обслуговування, визначати особливості землекористування та використання інших природних ресурсів.

Отже, відповідач наділений повноваженнями створювати підприємства комунальної власності та передавати їм повноваження щодо управління майном, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва.

За приписами частини першої статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Водночас, частиною шостою статті 27 Закону України «Про телекомунікації» від 18.11.2003 №1280 (далі - Закон №1280) визначено, що органи влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень зобов'язані створювати сприятливі умови для функціонування розвитку телекомунікаційних мереж загального користування та повноцінного надання телекомунікаційних послуг.

В свою чергу, відповідно до частини шостої статті 31 Закону №1280 суб'єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування, можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на праві найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення.

Як установлено судом першої інстанції, рішенням Київради від 14.07.2011 №378/5765 «Про питання впорядкування діяльності суб'єктів господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій» з урахуванням рішення Київради від 14.05.2015 №464/1328 комунальному підприємству «Київжитлоспецексплуатація» (далі - КП КЖСЕ) доручено:

- здійснювати моніторинг та координацію розміщення суб'єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об'єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, таких як: нежитлові будинки, інженерні та інші споруди, а також будинки та інфраструктурні об'єкти житлового фонду, передані до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій;

- укладати договори на розміщення суб'єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об'єктах, зазначених у пункті 1 цього рішення.

При цьому, правомірність вказаних рішень Київської міськради підтверджена судовими рішеннями усіх інстанцій (а.с.218-260 том 1).

В свою чергу, спірний Порядок користування об'єктами комунальної власності територіальної громади міста Києва при спорудженні та експлуатації телекомунікаційних мереж (далі - Порядок) розроблений відповідно до статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", пункту 2 частини першої статті 22 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ", законів України "Про телекомунікації", "Про регулювання містобудівної діяльності", Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року N 76, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за N 927/11207, Технічних вимог до створення технологічної інфраструктури телекомунікаційних мереж доступу, затверджених наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України від 25 червня 2013 року N 336, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 17 липня 2013 року за N 1194/23726, Порядку розроблення проектної документації на будівництво об'єктів, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16 травня 2011 року N 45, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 1 червня 2011 року за N 651/19389, ДБН А.2.2-3-2014 "Склад та зміст проектної документації на будівництво", ДБН А.3.1-5-2009 "Організація будівельного виробництва", ДБН В.2.2-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення", ДБН В.2.5-23:2010 "Проектування електрообладнання об'єктів цивільного призначення", ДБН В.2.5-56:2010 "Системи протипожежного захисту", ДСТУ 3345-96 "Системи передавання волоконно-оптичні. Загальні технічні вимоги", КНД 45-141-99 "Керівництво щодо будівництва лінійних споруд волоконно-оптичних ліній зв'язку", ТУ У 25.1-1:2014 Технічні умови "Металокорпуси оболонки для комплектних пристроїв розподілу і управління", Керівного документа з технічного обліку обладнання і паспортизації лінійних споруд міської телефонної мережі, 1998, м. Київ УНДІЗ, рішення Київської міської ради від 14 липня 2011 року N 378/5765 "Про питання впорядкування діяльності суб'єктів господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій".

Пунктом 2 Порядку визначено, що цей Порядок розроблений з метою:

- упорядкування розміщення телекомунікаційних мереж у (на) об'єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва;

- запобігання руйнуванню об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва при спорудженні та експлуатації телекомунікаційних мереж;

- запобігання неконтрольованому доступу до об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва;

- ефективного використання об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що стосується будинкових розподільних мереж;

- створення сприятливих умов для ефективного надання споживачам послуг у галузі зв'язку та інформаційних технологій, а саме: доступу до мережі Інтернет, телебачення, фіксованого телефонного зв'язку;

- уніфікованого підходу до умов надання доступу суб'єктам господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій до об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Відповідно підпункту 3.1. пункту 3 розділу І Порядку будинкова розподільна мережа (далі - БРМ) - частина телекомунікаційної мережі доступу між кабельним вводом будинку та пунктами закінчення телекомунікаційної мережі, що призначена для забезпечення споживачів телекомунікаційними послугами в окремих приміщеннях (квартирах) будинку. В цьому Порядку БРМ розглядається як складова елементів будівельних конструкцій для БРМ та елементів БРМ.

Пунктом 1.3 Технічних вимог до створення технологічної інфраструктури телекомунікаційних мереж доступу, затверджених наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України від 25.06.2013 №336, будинкова розподільна мережа - частина телекомунікаційної мережі доступу між кабельним вводом будинку та пунктами закінчення телекомунікаційної мережі, що призначена для забезпечення споживачів телекомунікаційними послугами в окремих приміщеннях (квартирах) будинку, в тому числі доступу до Інтернету.

Посилаючись на лист Держспецзв'язку від 04.04.2016 №16/01-803, в якому зазначено, що до зони відповідальності оператора телекомунікацій належать всі складові будівельної розподільної мережі, крім елементів будівельних конструкцій будівель, будинків, споруд, позивач наголошує на невідповідності підпункту 3.1. пункту 3 розділу І Порядку пункту 1.3 Технічних вимог.

Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані визначення є аналогічними, а п.п 3.1. п. 3 розділу І Порядку, крім того, містить уточнення щодо розуміння БРМ в межах зазначеного Порядку.

При цьому у вказаному Порядку, саме, БРМ розглядається як складова елементів будівельних конструкцій, а не навпаки, як вважає позивач.

Крім того, як вірно зазначає суд першої інстанції, підпункт 3.1. пункту 3 розділу І Порядку на відміну від Технічних вимог - нормативно-правового характеру, є локальним нормативно-правовим актом, прийнятим з метою конкретизації та на виконання положень законів та технічних вимог у галузі будівництва і зв'язку на місцевому рівні, в свою чергу, лист Держспецзв'язку від 04.04.2016 №16/01-803 не є нормативно правовим актом, а тому не підлягає застосуванню судом при вирішенні спору.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості доводів позивача про протиправність пункту 1 розділу ІІ, підпункту 11.6. пункту 11 розділу ІІ, пункту 1 розділу IV, пункту 1 розділу VI, пункту 4 розділу VI, пункту 1 розділу VII Порядку.

Як наголошувалось вище, спірним Порядком конкретизовані положення рішення Київради від 14.07.2011 №378/5765 «Про питання впорядкування діяльності суб'єктів господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій» з метою упорядкування відносин з суб'єктами господарювання щодо розміщення телекомунікаційного обладнання у (на) об'єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, а також, регулюється допуск суб'єктів господарювання до виконання робіт з прокладання телекомунікаційних кабелів та/або розміщення телекомунікаційного обладнання, а не будівництва самих існуючих будівельних конструкцій, до яких власне і надається доступ.

При цьому, необхідність подання письмової заяви про видачу технічних умов, а також, видача технічних умов, погодження робочого проекту, здійснення технічного нагляду за виконанням суб'єктом господарювання будівельно-монтажних робіт запроваджені Порядком з метою недопущення самовільного,безконтрольного розміщення телекомунікаційних мереж у (на) об'єктах комунальної власності не є документами дозвільного характеру в розумінні статті 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

В той же час, узгодження суб'єктом господарювання дій щодо розміщення телекомунікаційних мереж у (на) об'єктах комунальної власності з підприємством, уповноваженим власником комунального майна, не є погодженням проектної документації на будівництво об'єктів в розумінні Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку розроблення проектної документації на будівництво об'єктів, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16.05.2011 №45.

Щодо передбаченого Розділом IX Порядку демонтажу самовільно розміщених телекомунікаційних мереж, слід звернути увагу, що таке можливе за умови неналежної їх експлуатації, знаходження в аварійному стані, створення загрози для життя і здоров'я мешканців або нанесення шкоди майну.

Отже, твердження позивача про неправомірний тиск на нього та перешкоди у здійсненні підприємницької діяльності колегією суддів не приймаються, оскільки, за належного ставлення до своїх обов»язків та до прав та інтересів інших осіб вказані положення Порядку до суб»єктів не застосовуються.

Позовна вимога в частині неправомірного вимагання укладання договору також не ґрунтується на нормах законодавства, оскільки, як було зазначено вище, самим Законом України «Про телекомунікації» передбачено розміщення телекомунікаційного обладнання на договірній основі з власником приміщення.

Отже, обов'язок укладання суб'єктом господарювання договору визначено законом, тому конкретизація умов та закріплення такого обов'язку в оскаржуваній частині Порядку не є порушенням законодавства, що регулює договірні відносини

При цьому, укладення договорів, саме, з КП КЖСЕ відповідає положенням статті 31 Закону України «Про телекомунікації» та постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2015 у справі №826/11792/15, на яку йшлося посилання вище.

Водночас, посилання апелянта на невідповідність Порядку нормам Закону України «Про доступ до об'єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж», який набрав чинності 04.06.2017, не приймаються судом до уваги, оскільки, зміна законодавства не тягне за собою скасування прийнятих до цього нормативних актів, а лише вимагає їх застосування в частині, що не суперечить новому закону.

Крім того, відповідно до ч. 7 Розділу VI Прикінцеві та Перехідні положення вказаного Закону рекомендовано Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації, Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органам місцевого самоврядування у тримісячний строк з дня опублікування цього Закону привести свої рішення у відповідність із ним.

Щодо посилань апелянта на те, що рішення Київради не було погоджене з органами Антимонопольного комітету України, слід зазначити наступне.

Так, відповідно до ст. 25 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» від 29.11.1993 №3659-ХІІ (далі - Закон №3659-ХІІ) з метою захисту інтересів держави, споживачів та суб'єктів господарювання Антимонопольний комітет України, територіальні відділення Антимонопольного комітету України у зв'язку з порушенням законодавства про захист економічної конкуренції органами влади, юридичними чи фізичними особами подають заяви, позови, скарги до суду, в тому числі про визнання недійсними нормативно-правових та інших актів, зокрема рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю чи розірвання угоди в разі невиконання ними у встановлені строки рішень органів Антимонопольного комітету України про скасування або зміну актів, прийнятих органами влади, органами місцевого самоврядування, органами адміністративно-господарського управління та контролю, або про розірвання угоди.

Частиною четвертою статті 20 Закону №3659-ХІІ передбачено, що органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов'язані погоджувати з Антимонопольним комітетом України, його територіальними відділеннями проекти нормативно-правових актів та інших рішень, які можуть вплинути на конкуренцію, зокрема, щодо створення суб'єктів господарювання, встановлення і зміни правил їх поведінки на ринку, або такі, що можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції на відповідних ринках, а також одержувати дозвіл Антимонопольного комітету України на концентрацію у випадках, передбачених законом.

В цій частині колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення Київради, яке деталізує діяльність комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» щодо виконання рішення Київради від 14.06.2011 №378/5765, не підлягає погодженню з органами Антимонопольного комітету України, оскільки, це питання досліджувалось судами при розгляді справ №2а-16531/12/2670, 826/11792/15 і було зроблено такий висновк.

Доводи ж апелянта щодо неправомірного неврахування судом висновку науково-правової експертизи від 19.12.2016 №126/124-е Інституту держави і права ім.. В.М.Корецького НАН України колегія суддів відхиляє з огляду на те, що вказаний висновок не є обов'язковим для суду, до того ж, проект оскаржуваного рішення у відповідності до Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» пройшов процедуру як регуляторний акт та отримав позитивний експертний висновок постійної комісії Київради з питань промисловості, інноваційної та регуляторної політики від 16.07.2015 №08/286-167.

Водночас, лист Державної регуляторної служби України від 09.09.2015 №6455/0/20-15 щодо пропозицій доопрацювання рішення Київради не був взятий до уваги, оскільки надійшов до Київради поза межами установленого строку та після прийняття оскаржуваного рішення на пленарному засіданні.

При цьому, як вбачається з листа Державної регуляторної служби України від 20.05.2016 №3176/0/20-16, адресованого позивачу, законодавством не передбачено обов'язкового врахування органами місцевого самоврядування пропозицій Державної регуляторної служби України при прийнятті ними рішень.

Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 6, ч. 2 ст. 2 і ч. 1 ст. 11 КАС України (в редакції на час звернення позивача до суду з позовом), особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину щодо фактичного порушення суб'єктом владних повноважень - відповідачем його прав, свобод чи інтересів має довести, саме, позивач належними і допустимими доказами.

В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, при цьому, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

Обгрунтовуючи свої вимоги, представник позивача Пєтухов І.М. в судовому засіданні весь час наголошував на можливому настанні негативних наслідків у вигляді несанкціонованого демонтажу телекомунікаційного обладнання, додаткових витрат грошових коштів, тобто, вимагав захистити його законне право, яке може бути порушене у майбутньому.

Проте, судовому захисту підлягає вже порушене право, а не те, що може бути порушеним у майбутньому. Вирішувати спори на майбутнє суди не вправі.

Як зазначив Верховний Суд України в ухвалі від 12.03.2009 у справі №6-9743сво08, право, яке захищає суд, повинно існувати на день ухвалення судового рішення.

Водночас, посилання позивача на вирок Дніпровського районного суд м.Києва від 14.04.2014 року як на підтвердження можливого порушення відповідачем його прав є недоречним, оскільки, до оскаржуваного рішення Київради цей вирок будь-якого відношення не має, до того ж, навпаки свідчить про невідворотнє настання відповідальності за протиправне пошкодження чи руйнування майна, яке розміщено правомірно.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи і судове рішення ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Адамант» - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 16 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова в повному обсязі складена і підписана 04 червня 2018 року.

Головуючий-суддя Л.В.Губська

Судді О.В.Епель

О.В.Карпушова