Справа № 804/2341/18
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2018-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2018 року Справа № 804/2341/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О. С.
розглянувши у спрощеному провадженні в місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовомфізичної особи-підприємцяОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішень, -
30.03.18 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі позивач) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області (далі відповідач) з вимогами про визнання протиправними та скасування:
25.05.2018 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог у зв'язку з тим, що після подання позову до суду, а саме 21 травня 2018 року, позивач отримав від відповідача поштою вимогу № Ф-861-22/66 від 05.05.2018 р. про сплату боргу.
Відповідно до ч.7 ст.47 КАС України у разі подання будь-якої заяви, визначеної частиною першою або третьою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у судовому рішенні.
В порушення вимог ч.7 ст.47 КАС України позивач не додав до заяви про збільшення позовних вимог доказів направлення копії такої заяви та доданих до нього документів відповідачу, що є підставою для неприйняття заяви до розгляду та повернення її заявнику.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заява позивача про збільшення розміру позовних вимог не підлягає прийняттю судом та повертається заявнику з підстав, передбачених ч.7 ст.47 КАС України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.04.2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Згідно з частинами 1, 2 статті 261 Кодексу адміністративного судочинства України відзив подається протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Відповідач про розгляд справи судом повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою повноважного представника відповідача про отримання ухвали суду про відкриття спрощеного провадження та позову. Відзив на позовну заяву відповідач до суду не надав.
Згідно з ч.ч. 5, 8 ст. 261 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Позивач є фізичною особою - підприємцем, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування з 01.01.2012 року, що підтверджується копією свідоцтва платника єдиного податку серія П № НОМЕР_5 (а.с.17).
В зазначених рішеннях відповідача штраф та пеня нараховані починаючи з 2014 року. Своєчасність та повнота сплати позивачем єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в період 2014 року неодноразово були предметом судових розглядів.
05.12.2014 року ДПІ у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська було винесено вимогу № Ф-861-22 про нарахування позивачу 1005,16 грн. зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Дніпропетровським окружним адміністративним судом зазначену вимогу було визнано протиправною та скасовано (постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.02.2015 року у справі № 804/1547/15 (а.с.35). В зазначеному судовому провадженні також було встановлено, що позивачем сплачувався єдиний соціальний внесок протягом 2014 року, в т.ч. і 19.02.2014 року по квитанції № 51/51 на суму 920,00 грн. та квитанції № 49/49 на суму 90,00 грн.
Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини
Згідно п.1 та п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці: фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостейз Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
У відповідності до п.2 та 3 ч.1 ст. 7 вказаного вище Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внескуна місяць.У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;
Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 51частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.
Таким чином, позивач як фізична особа - підприємець, що перебуває на спрощеній системі оподаткування, повинен сплачувати єдиний внесок за себе, а також за найманих працівників під час кожної виплати заробітної плати доходу, грошового забезпечення) останнім.
Згідно п.1, п.2, ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» днем сплати єдиного внеску вважається:
1) у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів;
2) у разі сплати єдиного внеску готівкою - день прийняття до виконання банком або іншою установою - членом платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі;
3) у разі сплати єдиного внеску в іноземній валюті - день надходження коштів на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних кошті
Оцінюючи усі докази, досліджені судом, у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач вчасно подавав звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб,а також звіти про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та вчасносплачував суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в 2014 році, що підтверджується рішеннями суду на підтвердження цих фактів, які набрали законної сили.
Оскільки, судовими рішеннями по вказаним справам досліджувались обставини повної та своєчасної сплати позивачем єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2014 рік, суд вважає такі обставини встановленими та такими, що не підлягають доказуванню.
Суд враховує надані позивачем квитанції про сплату єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з листопада 2014 року по грудень 2018 року (а.с. 44-70) та зауважує, що відповідачем не надано жодного доказу, який би спростовав докази позивача та обґрунтовував правомірність винесеного ним рішення.
Згідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Оскаржувані рішення відповідача не відповідають вимогам п. 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки винесені відповідачем не обґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Враховуючи викладене, адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішеньпідлягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторона, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції № 2PL028315 від 30.03.2018 р. в розмірі 704,80 грн.
Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень - задовольнити в повному обсязі;
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тесту судового рішення.
Рішення суду набуває законної сили у відповідності до положень ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

.

Суддя О.С. Рябчук