Справа № 826/8201/17
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2018-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 червня 2018 року № 826/8201/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доМіністерства юстиції України
третя особа про Державна установа «Генеральна дирекція державної кримінально-виконавчої служби України» визнання протиправним та скасування наказу № 1961/К від 26.05.2017, поновлення на посаді,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач або ОСОБА_1) з позовною заявою до Міністерства юстиції України (далі також - відповідач або МЮУ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державної установи «Генеральна дирекція державної кримінально-виконавчої служби України», в якій просив:

1. Визнати недійсним та скасувати наказ про звільнення ОСОБА_1 № 1961/К від 26.05.2017.

2. Поновити ОСОБА_1 на посаді Директора Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України.

3. Стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку середньомісячного заробітку доходу на день звільнення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що звільнення позивача із займаної посади відбулось з порушенням відповідачем положень Кодексу законів про працю України, а тому спірний наказ про звільнення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з поновленням позивача на роботі.

Представник відповідача заперечуючи проти позовної заяви вказав, що оскаржуваний наказ виданий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, оскільки позивач був звільнений із займаної посади у зв'язку з реорганізацією установи, яка передбачала скорочення чисельності та штату працівників.

Третя особа письмових пояснень по суті спору суду не подала.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Держаної пенітенціарної служби України від 30.09.2014 № 145/ОС-14 «По особовому складу» ОСОБА_1 призначено директором Департаменту забезпечення діяльності Державної пенітенціарної служби України з 06.10.2014.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 2984/5 від 18.10.2016 «Про перейменування державної організації» Департамент забезпечення діяльності Державної пенітенціарної служби України перейменовано на Департамент забезпечення діяльності державної кримінально-виконавчої служби України.

Згідно з наказом Міністерства юстиції України від 30.01.2017 № 420/к «Щодо ОСОБА_1», у зв'язку з перейменуванням бюджетної установи «Департамент забезпечення діяльності Державної пенітенціарної служби України» у бюджетну установу «Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України», відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 18.10.2016 р. № 2984/5 та з метою приведення у відповідність посад, ОСОБА_1 визнано таким, що з 31.01.2017 обіймає посаду директора бюджетної установи «Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України».

Наказом Міністерства юстиції України № 878/5 від 15.03.2017 «Про утворення держаної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України» утворено відповідну державну установу, у зв'язку з чим припинено Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України» в результаті реорганізації шляхом приєднання до державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України».

За змістом пункту 5 зазначеного наказу, після завершення процедури припинення бюджетної установи «Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України», його права та обов'язки перейдуть до державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України».

Пунктом 8 наказу Міністерства юстиції України № 878/5 від 15.03.2017, виконання обов'язків керівника державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України» покладено на заступника директора Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Насонова О.Г.

У зв'язку з реорганізацією державної установи «Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України» та утворенням державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України», наказом Міністерства юстиції України № 1961/к від 26.05.2017 «Про звільнення ОСОБА_1» позивача було звільнено 30.05.2017 з посади директора держаної установи «Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України» відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, на підставі заяви ОСОБА_1 від 24.05.2017 та наказу Міністерства юстиції України № 878/5 від 15.03.2017.

Вважаючи такий наказ відповідача протиправним, а звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з даним позовом про його скасування.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуваннях усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України (далі також - КЗпП України).

Згідно з пунктом 1 частини першої, частини другої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, окрім іншого, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 42 КЗпП України закріплено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За приписами частин першої-третьої статті 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

За результатом системного аналізу наведених норм суд дійшов висновку, що розірвання трудового договору з працівником у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України), зобов'язує роботодавця під розписку попередити працівника особисто не пізніше ніж за два місяці до звільнення, одночасно запропонувавши працівникові іншу роботу на цьому ж підприємстві. Якщо ж працівник, який підлягає звільненню, не погоджується на запропоновану йому роботу, подальше своє працевлаштування він здійснює самостійно або через державну службу зайнятості.

З наданих сторонами доказів у справі судом встановлено, що відповідачем виконані вимоги трудового законодавства щодо попередження позивача про його звільнення із займаної посади через два місяці з дати попередження у зв'язку зі скороченням займаної ним посади.

Разом з тим, з тексту спірного наказу вбачається, що позивача звільнено на підставі його заяви від 24.05.2017 та наказу Міністерства юстиції України № 878/5 від 15.03.2017 «Про утворення держаної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України».

Відповідачем, на підтвердження законності звільнення позивача, подано суду копію заяви позивача від 24.05.2017, адресованої в.о. державного секретаря Міністерства юстиції України, з тексту якої вбачається, що у зв'язку з реорганізацією шляхом приєднання державної установи «Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України» до державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України» згідно з наказом Міністерства юстиції України від 15.03.2017 № 878/5, позивач просив звільнити його з роботи згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України та виплатити вихідну допомогу.

Таким чином, Окружний адміністративний суд м. Києва вважає, що позивач самостійно вияв бажання бути звільненим на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, отже у суду відсутні підстав вважати таке звільнення позивача незаконним.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач виконав обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя П.О. Григорович