Справа № 324/690/18
Суддя: Каретник Ю. М.
Дата ухвалення: 2018-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 324/690/18
Провадження № 2-а/324/20/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2018 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Каретник Ю.М.,

при секретарі Савченко Н.В.,

за участі

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пологи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до поліцейського Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області сержанта поліції ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом, який на виконання ухвали Пологівського районного суду Запорізької області від 27.04.2018 року про залишення позовної заяви без руху уточнив, та зазначив, що 16.04.2018 року він рекомендованим листом особисто отримав постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БР №066398 від 08.04.2018 року, відповідно до якої до нього застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 425,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП. В оскаржуваній постанові зазначено, що 08.04.2018 року о 23 год. 30 хв. по вул.Державній,170, у м. Пологи, гр-н ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом «Рено», д.н. НОМЕР_1, не подав покажчик повороту менше ніж за 50-100 м у населених пунктах, чим порушив вимоги п. 9.4 ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП. Дану постанову позивач вважає незаконною, оскільки у ній не вказано, за допомогою якого технічного засобу проводився відеозапис або фотофіксація вчинення правопорушення, містяться суперечливі посилання на опис обставин, нібито встановлених під час розгляду справи, відсутні посилання на диспозицію ч. 2 ст.122 КУпАП, зазначені у ній факти не відтворюють та не ідентифікують фактичних обставин справи. Окрім того, як зазначає позивач, відповідачем при розгляді справи не було достовірно встановлено вину позивача у вчиненні правопорушення, а також наявність у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. Також при розгляді справи позивачу не були розяснені його права та обовязки, не було забезпечено можливість скористатися юридичною допомогою, а також його було введено в оману стосовно того, що у даній справі спочатку буде складено протокол про адміністративне правопорушення, а після цього постанова. Наведене, на думку позивача, свідчить про те, що відповідач формально провів розгляд справи і не зясував усіх обставин, які підлягають зясуванню під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, а також не навів та не дослідив жодних доказів на підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Під час винесення оскаржуваної постанови, на думку позивача, було порушено його право на повний, всебічний, обєктивний, обґрунтований, неупереджений розгляд справи, а також було порушено його право на вільний і безперешкодний проїзд по дорогам України, він був підданий несправедливій дискримінації як учасник дорожнього руху і необґрунтовано зобовязаний сплачувати штраф. Тому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати складену відповідачем постанову серії БР № 066398 від 08 квітня 2018 року, якою до нього застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 425,00 грн.

Про місце, дату і час розгляду справи сторони повідомлені належним чином.

У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив позов задовольнити з підстав, які викладені у позовній заяві. Також він додатково пояснив, що оскаржувану постанову він отримав поштою 17.04.2018 року, про що надав до суду відповідне поштове повідомлення, а в уточненій позовній заяві помилково вказав дату отримання постанови 16.04.2018 року. У день її винесення він не ознайомлювався з її змістом, оскільки хотів з нею ознайомитися безпосередньо у присутності співробітників патрульної поліції, яких він викликав у звязку з неправомірними діями щодо нього поліцейських ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Однак, на його виклик поліцейські так і не приїхали, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не стали їх чекати, сказавши, що надішлють постанову поштою. Безпосередньо щодо обставин складання оскаржуваної постанови він повідомив, що 08.04.2018 року приблизно о 23 год. 15 хв. він керував автомобілем ОСОБА_4, д.н. НОМЕР_1, по вул. Магістральній у м. Пологи неподалік від перехрестя і був зупинений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Поліцейські йому назвали себе не дуже розбірливо. На запитання про причину зупинки вони повідомили, що він міг бути свідком ДТП, яка сталася в районі «Аврори». Права вони йому не зачитували. Пізніше під час розмови вони повідомили, що зупинили його з метою перевірки наявності ознак алкогольного спяніння. Під час розмови у нього з поліцейськими виник конфлікт, але вони його відпустили. Буквально через кілька хвилин, коли він відїхав приблизно на 100 м від того місця, де його щойно зупиняли поліцейські, ці ж поліцейські, які їхали слідом за ним, подали сигнал ліхтарями на патрульному автомобілі та звуковий сигнал, щоб він зупинився. Він відразу, коли побачив сигнал для зупинки, ввімкнув покажчик поворота ліворуч, повернув на перехресті і приблизно через 50 м від поворота зупинився на паркувальному майданчику. Цього разу співробітники поліції назвали себе лише на його вимогу, права вони також не зачитували, але ОСОБА_3 пояснив, взявши книгу ПДР, що його зупинили у звязку з тим, що він несвоєчасно ввімкнув покажчик поворота. Його попросили надати посвідчення водія, яке він надав, і повідомили, що буде складатися протокол про адміністративне правопорушення. Однак, насправді вони склали постанову про адміністративне правопорушення. При цьому, на його вимогу надати докази вчинення ним вказаного правопорушення, у тому числі й відеоматеріали, поліцейські йому відмовили. Під час винесення оскаржуваної постанови жодні докази не досліджувалися, свідки не допитувалися. Не був допитаний також і його товариш ОСОБА_5, який у той час перебував у його автомобілі і вів відеозйомку усіх подій того вечора. При цьому, він наполягає, що правопорушення не вчиняв і покажчик поворота ввімкнув щонайменше за 50 метрів до поворота. Окрім того, він пояснив, що поліцейські вели себе дуже зверхньо.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, оскільки вважав винесену ним постанову про накладення адміністративного стягнення правомірною і просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Також він пояснив, що дійсно 08.04.2018 року перебував на патрулюванні разом із ОСОБА_3 Приблизно о 23 год. 10 хв. приблизно за 100 м від перехрестя вул. Магістральної та вул. Шевченка у м. Пологи вони зупинили автомобіль ОСОБА_4 під керуванням ОСОБА_1, оскільки вказаний автомобіль виконував незрозумілі маневри на дорозі. Всіх обставин розмови з позивачем він детально вже не памятає, але памятає, що вони з напарником називали себе, зачитували позивачеві його права і вказували причину зупинки. Позивач вів себе неадекватно і погрожував їм службовими неприємностями. Вони зробили позивачеві усне зауваження і відпустили, але продовжували їхати за ним слідом, оскільки прямували до поліцейського відділку, який був у тому ж напрямку, куди рухався і позивач. Через деякий час на перехресті вул. Шевченка та вул. Державної у м. Пологи вони помітили, що позивач, виконуючи поворот, ввімкнув покажчик поворота вже безпосередньо під час виконання маневру, а не на відстані, не меншій за 50 100 м від поворота. Тому вони подали позивачеві сигнал зупинитися. Позивач зупинився на вул. Державній. Він та його напарник знову назвалися, зачитали позивачеві його права, назвали причину зупинки порушення п. 9.4 ПДР, попросили надати посвідчення водія. Після цього відносно позивача була складена постанова про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП. Позивач знову вів себе неадекватно, відмовився відповідати на запитання, давати пояснення, ознайомлюватися зі змістом постанови та отримувати її копію. Після цього йому було розяснено, що постанова буде направлена йому поштою. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення були допитані свідки, але він вже не памятає, хто саме. Щодо ненадання на вимогу позивача відеозапису вчиненого правопорушення він пояснив, що він не має доступу до відеозаписів, такий доступ має лише його безпосередній керівник, про що було повідомлено позивача і розяснено можливість ознайомитися з відповідним відеозаписом наступного дня у відділку поліції. Окрім того, він повідомив, що на даний час відеозапис не зберігся, бо пройшло багато часу, а пояснення свідків мають бути у матеріалах справи у відділку поліції. Також він не зміг назвати поважні причини ненадання у визначений судом строк відзиву та доказів на підтвердження законності винесеної ним постанови.

На підставі ч.1 ст.229 КАС України під час розгляду справи судом здійснюється повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та проаналізувавши норми чинного законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у зв'язку з таким.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно із ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відсутність хоча б однієї з наведених ознак є підставою для задоволення адміністративного позову.

Ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, із копії постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БР № 066398 від 08.04.2018 року судом встановлено, що 08.04.2018 року о 23 годині 30 хвилин у м. Пологи по вул.Державній поблизу буд.170, ОСОБА_1, керуючи автомобілем «Рено», д.н. НОМЕР_1, не подав покажчик повороту менше ніж за 50-100 м у населених пунктах, чим порушив вимоги п. 9.4 ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП, за що до нього було застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн. 00 коп.

Копію вказаної постанови серії БР № 066398 від 08.04.2018 року ОСОБА_1 отримав поштою 17.04.2018 року, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією поштового повідомлення. У той же час, у самій копії оскаржуваної постанови підпис ОСОБА_1 про її отримання відсутній.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 288 КУпАП постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, може бути оскаржено у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Згідно із ч. 2 ст. 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, імя та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, імя та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування); опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

З наведеного вбачається, що постанова у справі про адміністративне правопорушення має обовязково містити опис обставин, установлених під час розгляду справи, і зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення, тобто формулювання обвинувачення у вчиненні конкретного адміністративного правопорушення і правову кваліфікацію відповідного діяння за конкретною статтею КУпАП.

Лише за умови зазначення вказаних відомостей можливо буде говорити про дотримання особою, яка складала відповідну постанову у справі про адміністративне правопорушення, вимог законодавства щодо забезпечення права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, бути негайно і детально проінформованою зрозумілою для неї мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти неї, що гарантоване ч.3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом також враховано, що згідно зі ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, а в силу ст.10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Як випливає із змісту ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в звязку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч.3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

У практиці Європейського Суду з прав людини прослідковується тенденція до поступової універсалізації понять «обвинувачення за адміністративним проступком» та «обвинувачення, які мають ознаки злочину», залежно від ступеня їх суспільної небезпеки (рішення у справі «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеєр проти Бельгії», «Адольф проти Австрії» та інші). Отже, адміністративне обвинувачення має бути доведено державою в особі уповноважених на те посадових осіб, а тому особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не зобовязана доводити свою невинуватість.

Європейський суд з прав людини у п.34 і п. 35 постанови в справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу розясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави предявленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо предявленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34). Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, дії позивача були кваліфіковані відповідачем за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

У ч.2 ст.122 КУпАП визначено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку тягне за собою накладення штрафу.

При цьому, відповідно до п. 9.4 Правил дорожнього руху подавати сигнал покажчиками повороту або рукою належить завчасно до початку маневру (з урахуванням швидкості руху), але не менш як за 50-100 м у населених пунктах і за 150-200 м поза ними, і припиняти негайно після його закінчення (подавання сигналу рукою слід закінчити безпосередньо перед початком виконання маневру). Сигнал забороняється подавати, якщо він може бути не зрозумілим для інших учасників руху. Подавання попереджувального сигналу не дає водієві переваги і не звільняє його від вжиття запобіжних заходів.

У той же час, з буквального змісту оскаржуваної постанови вбачається, що позивач обвинувачується у тому, що він не подав покажчик повороту саме менше ніж за 50-100 у населених пунктах, хоча п. 9.4 Правил дорожнього руху встановлює обовязок водіїв подавати відповідний сигнал на відстані, яка перевищує 50-100 метрів у населених пунктах.

При цьому, відповідач під час розгляду справи пояснив, що викладаючи суть вчиненого позивачем адміністративного правопорушення він встановив, що позивач ввімкнув покажчик поворота саме на відстані, меншій, ніж встановлено у п. 9.4 Правил дорожнього руху.

Тому суд погоджується із твердженнями позивача щодо нечіткого і неоднозначного формулювання встановлених під час розгляду справи про адміністративне правопорушення обставин.

Окрім того, у порушення вимог ч. 3 ст. 283 КУпАП у оскаржуваній постанові не вказано модель транспортного засобу, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення, і технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. При цьому, відповідач у своїх поясненнях посилався на те, що відеозапис вчинення позивачем адміністративного правопорушення було здійснено, але через сплив часу він не зберігся.

Також варто зазначити, що суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні певного правопорушення, адже діючи таким чином суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом також враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, саме відповідач у справі зобов'язаний довести правомірність своїх дій під час складання оскаржуваної постанови та наявність у діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, складу адміністративного правопорушення, передбаченого саме ч. 2 ст. 122 КУпАП.

При цьому, відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, при розгляді справи про адміністративне правопорушення уповноважена особа має всебічно, повно і об'єктивно з'ясувати обставини справи, зокрема на підставі належних та допустимих доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у встановлений судом строк не було надано до суду жодних доказів, які б підтверджували факт порушення позивачем вимог п. 9.4 Правил дорожнього руху та, як наслідок, підтверджували б факт скоєння ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. При цьому, відповідач не зміг назвати суду поважні причини ненадання ним таких доказів. Окрім того, в оскаржуваній постанові також не вказані посилання на жодні докази, які були досліджені під час розгляду справи та на підставі яких були встановлені обставини, що свідчили про вчинення позивачем правопорушення, за яке на нього було накладено адміністративне стягнення.

Наявність вказаних обставин свідчить про недоведеність факту порушення позивачем приписів п. 9.4 Правил дорожнього руху, що, в свою чергу, має наслідком безпідставність притягнення його до адміністративної відповідальності.

У той же час, із наданого позивачем відеозапису вбачається, що поліцейський дійсно говорив про складання відносно позивача як протоколу про адміністративне правопорушення, так і постанови про адміністративне правопорушення. Окрім того, із вказаного відеозапису вбачається, що поліцейський лише запропонував ознайомитися позивачеві зі змістом постанови, але він її не оголошував.

Однак, вказаний відеозапис не є безперервним, складається з декількох самостійних частин і тому не надає можливості встановити, чи дійсно відповідачем не було розяснено позивачеві його права, а також він не відображає повністю усього процесу винесення оскаржуваної постанови, у тому числі й періоду, коли відбувалося безпосередньо дослідження доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення субєкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення субєкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення субєкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

У той же час, п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Зважаючи на те, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови та під час розгляду справи у суді не довів наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, суд вбачає підстави для скасування постанови серії БР № 066398 від 08.04.2018 року та закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4-9, 14-15, 72-79, 229, 241-246, 257-262, 268-271, 286 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до поліцейського Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області сержанта поліції ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Скасувати постанову поліцейського Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області сержанта поліції ОСОБА_2 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БР № 066398 від 08 квітня 2018 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Пологівський районний суд Запорізької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: