Справа № 820/600/18
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2018-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 р. Справа № 820/600/18
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Бершова Г.Є.

суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Абраамян Г.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2018 (суддя Мельников Р.В., м. Харків, повний текст складено 15.03.18) по справі № 820/600/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - відповідач), в якому просить суд скасувати рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 08.08.2017 року №04/1-397296 ГУ ДМС України в Харківській області та видати ОСОБА_1 посвідку на постійне місце проживання в Україні замість вилученої у нього посвідки серії ХР № 24910; зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області поновити припинене провадження, щодо прийняття ОСОБА_1 до громадянства України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 08.08.2017 року №04/1-397296 ГУ ДМС України в Харківській області.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (вул. Пушкіна, 10, смт. Новопокровка, Чугуївський район, Харківська область, 63523) сплачену суму судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, код ЄДРПОУ - 37764460).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необгрунтованим та таким, що прийняте без врахування важливих обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції не врахував факту набуття дружиною позивача громадянства України на момент звернення позивача з заявою про надання дозволу на імміграцію.

Скориставшись правом відзиву на апеляційну скарги, позивач вказав на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції.

Позивач та представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили відмовити в задоволенні скарги.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, учасниками справи не оспорюється та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_4.

01.11.2010 позивач звернувся до Чугуївського РВ ГУМВС Країни в Харківській області з заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну у зв'язку з тим, що його дружина ОСОБА_5, яка постійно мешкає на території України та має посвідку па постійне місце проживання серії ХР №21216 від 07.12.2009, має дозвіл на імміграцію.

За результатами розгляду заяви позивача 26.10.2011 головним спеціалістом УГІРФО ГУМВС України в Харківській області складено висновок про надання дозволу на імміграцію в Україну, з якого вбачається, що клопотання заявника підтримує його дружина - громадянка ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та оскільки підстав для відмови по наданню дозволу на імміграцію в Україну згідно ст. 10 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 не має, враховуючи наявність родинних відносин між іноземцями посадова особа УГІРФО ГУМВС України в Харківській області вважала б дозволити громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_1 імміграцію в Україну згідно із п.6 ч.2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію".

26.10.2011 УГІРФО ГУМВС України в Харківській області прийнято рішення щодо надання позивачу дозволу на імміграцію відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" (а.с. 46) та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії ХР №24910.

22.03.2016 позивач звернувся до Чугуївського РВ ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про набуття громадянства України на підставі ст. 9 Закону України "Про громадянство України" (а.с. 50-53).

Листом від 19.08.2017 №03/3-20423 позивача повідомлено, що рішенням ГУДМС України в Харківській області припинено провадження за його заявою, щодо прийняття до громадянства України відповідно до статті 9 Закону України "Про громадянство України" у зв'язку з тим, що висновком про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 08.08.2017 скасоване рішення УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 26.10.2011 про надання йому дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 17).

За адвокатським запитом представника позивача листом від 19.01.2018 №04/1-6321-814/63.3-18 відповідачем було повідомлено, що відповідно до матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію позивача встановлено, що 01.11.2010 заявник звернувся з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України "Про імміграцію", так як має дружину іммігрантку - громадянку ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 Проте, під час проведення перевірки встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, рішенням ГУМВС України в Харківській області від 02.09.2010, на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство України", набула громадянство України. У зв'язку з вказаним, відповідно до пунктів 1 та 6 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" (дозвіл на імміграцію виданий на підставі свідомо неправдивих відомостей), рішенням ГУ ДМС України в Харківській області від 08.08.2017, громадянину ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_1 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 26.10.2011 УГІРФО ГУМВС України в Харківській області.

Позивач, не погоджуючись із вказаними діями відповідача, звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в України від 08.08.2017 № 04/1-397296 ГУ ДМС України в Харківській області, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених п.п. 1 та 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" та були б підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зобов'язання ГУ ДМС України в Харківській області поновити припинене провадження щодо прийняття ОСОБА_1 до громадянства України, суд першої інстанції виходив з того, що адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 2 ст. 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (даі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для надання правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в межах розгляду даної апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції особи, яка є батьком, чоловіком (дружиною) іммігранта та його неповнолітні діти.

Згідно ст. 6 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: 1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; 3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; 5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Судовим розглядом встановлено, що рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну було прийнято суб'єктом владних повноважень 26.10.2011. Позивачем дане рішення було реалізоване у встановлений законом строк та отримано посвідку на постійне проживання в Україні.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що обов'язковою передумовою прийняття компетентним органом відповідного рішення про надання особі дозволу на імміграцію є перевірка правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію відповідач послався на п.п.1 та 6 ч.1 ст. 12 Закону України " Про імміграцію" та вказано на обставини приховування позивачем інформації про належність його дружини до громадянства України, та як наслідок на те, що дозвіл на імміграцію був виданий на підставі свідомо неправдивих відомостей.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

Так, відповідно до пункту першого вищенаведеної статті Закону, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Колегія суддів зазначає, що Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Разом з тим, станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, уповноважений державний орган перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Відповідачем ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не було надано доказів існування станом на час видачі позивачу дозволу на імміграцію визначених ст. 12 Закону України "Про імміграцію" підстав для його скасування.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що спірне рішення прийняте з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а саме: без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, адже позивач проживає на території України і органом який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію підтверджувалась законність перебування іноземця в Україні; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача, адже орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення відповідача про скасування позивачу дозволу на імміграцію в України є протиправним, а тому підлягає скасуванню у судовому порядку.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не довів законність та обґрунтованість власних дій, що є предметом оскарження позивачем.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст.77 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. Зокрема, судовим розглядом та наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що станом на момент подання позивачем заяви про отримання дозволу на імміграцію йому не було відомо про набуття його дружиною громадянства України, як не було відомо і їй, оскільки рішення про реєстрацію громадянства України та паспорт громадянина нею було отримано значно пізніше, водночас, уповноважений орган, здійснюючи перевірку заяви позивача протягом тривалого терміну, самостійно вказаної обставини не встановив.

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень на якого покладено обов'язок щодо доказування, не довів правомірності власних дій, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Керуючись ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2018 по справі № 820/600/18 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя ОСОБА_7
Судді ОСОБА_8 ОСОБА_9
Постанова складена в повному обсязі 29.05.18.