Справа № 820/370/18
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2018-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/370/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Григорова А.М.

суддів: Подобайло З.Г. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду, м. Харків, від 14.03.2018, суддя Котеньов О.Г., , повний текст складено 26.03.18 по справі № 820/370/18

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби України в Харківській області

про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Головного управління Державної фіскальної служби в Харківській області від 10.01.2018 за №89/ІПК/20-40-13-11-12.

В обґрунтування позовних вимог та у відповіді на відзив зазначено, що дана індивідуальна податкова консультація суперечить нормам Податкового кодексу України, а саме змісту податку на додану вартість та не відповідає вимогам змісту податкової консультації, встановленим ст.52 Податкового кодексу України. У консультації від 10.01.2018 за №89/ІПК/20-40-13-11-12 ГУ ДФС у Харківській області не надало практичних рекомендацій стосовно застосування п.198.1 та п.198.3 ст.198 ПК України, натомість надало рекомендацію щодо нарахування податкового зобовязання з податку на додану вартість, яка суперечить, на думку позивача, чинному законодавству.

Рішенням Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2018р. адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації задоволено. Визнано протиправною та скасовано індивідуальну податкову консультацію Головного управління Державної фіскальної служби в Харківській області №89/ІПК/20-40-13-11-12 від 10.01.2018.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головним управлінням Державної фіскальної служби України у Харківській області подано апеляційну скаргу в якій зазначає, що ГУ ДФС у Харківській області вважає рішення суду першої інстанції, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з викладенням в ньому висновків, які не відповідають обставинам справи. Вказують, що позивачем в запиті на отримання індивідуальної податкової консультації (далі - ІПК) ставилось питання: щодо віднесення суми податку на додану вартість, нараховану під час придбання транспортного засобу до податкового кредиту відповідно до п. п. 198.1, 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України. Головним управлінням ДФС у Харківській області в передбачені законом строки була направлена Індивідуальна податкова консультація від 10.01.2018 № 89/ІПК/20-40-13- 11-12 якою позивачеві була надана не тільки повна відповідь на поставлене питання, а також надані додаткові розяснення та рекомендації як слід діяти згідно чинного законодавства з метою недопущення хибної точки зору платника податку з приводу обчислення та сплати ПДВ та нарахування податкового кредиту. Також зазначають, що доводи позивача про невідповідність ІПК вимогам щодо змісту не відповідають дійсності. Посилання позивача на порушення ГУ ДФСУ в Харківській області ст. 52 Податкового кодексу України та Методичних рекомендацій щодо надання органами ДПС України письмових податкових консультацій (додатку до листа ДПА України від 21.01.2011 № 1600/7/10-1017/220) є необґрунтованими, а навпаки дана ІПК надана в межах та у спосіб передбаченими вказаними позивачем нормативно-правовими актами. Вказують, що ГУ ДФСУ в Харківській області була надана консультація позивачу в межах компетенції контролюючого органу. Також вказують, що дійсно ГУ ДФСУ в Харківській області надало додаткові розяснення з питань що позивачем не ставились. Однак в межах компетенції та з метою забезпечення законних прав та інтересів платників податків, та зважаючи на той факт що у позивача, можливо, сформувалось хибне, невідповідаюче законодавству, розуміння проблеми, а у звязку з цим було поставлене певним чином хибне питання ГУ ДФСУ в Харківській області була надана повна та комплексна консультація як і з питання, що цікавило платника податку, так і з суміжних але взаємоповязаних питань. Таким чином, вказують, що Головне управління ДФС при наданні податкової консультації позивачеві, діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а висновки, викладені в оскаржуваній податковій консультації, є обґрунтованими, не суперечать нормам ПК України, правам та інтересам платника податків. Враховуючи вищенаведене просять скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2018 прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 відмовити.

Від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначають, що підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні, тому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 13.12.2017 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 подано запит на отримання індивідуальної податкової консультації до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 12.12.2017 №б/н з метою отримання рекомендації щодо практичного використання окремих норм податкового законодавства.

У вищевказаному запиті поставлено питання: «Чи може фізична особа-підприємець ОСОБА_2 керуватися п.198.1 і п.198.3 ст. 198 ПК України та віднести суму податку на додану вартість, нараховану під час придбання транспортного засобу, до податкового кредиту?».

У запиті від 12.12.2017 №б/н зазначено, що з метою ведення господарської діяльності, яка полягає у перевезенні вантажним автомобільним транспортом будь-якого вантажу (КВЕД 49.41. Вантажний автомобільний транспорт), фізична особа-підприємець ОСОБА_1, який є платником єдиного податку третьої групи та зареєстрований платником податку на додану вартість, придбав транспортний засіб (вантажний автомобіль) у підприємства, яке здійснює господарську діяльність з торгівлі автотранспортними засобами та є платником податку на додану вартість.

Відповідачем на адресу позивача надіслано лист від 29.12.2017 за вих. №5646/ФОП/20-40-13-1 1-12, яким позивача повідомлено про те, що індивідуальну податкову консультацію, підготовлену на звернення від 12.12.2017 № б/н, направлено до ДФС України для розгляду питання про внесення відомостей про таку консультацію до єдиного реєстру індивідуальних податкових консультацій.

17 січня 2018 позивачем отримано індивідуальну податкову консультацію Головного управління Державної фіскальної служби в Харківській області від 10.01.2018 за №89/ІПК720-40-13-11-12.

У податковій консультації від 10.01.2018 за №89/ІПК/20-40-13-11-12 зазначено, що відповідно до норм Конституції України та Цивільного кодексу України фізичні особи-підприємці не передбачені як субєкти права власності, а тому незалежно від того, який статус у подальшому фізична особа обере для себе, у тому числі у разі прийняття рішення про здійснення будь-якої діяльності, у т. ч. і підприємницької, суб'єктом права власності виступає саме фізична особа (громадянин), а не фізична особа-підприємець. Враховуючи те, що суб'єктом права власності на придбаний вантажний автомобіль є фізична особа (громадянин), а не фізична особа-підприємець, яка здійснювала оплату за його придбання, то таким чином фактично здійснюється передача вантажного автомобіля від фізичної особи-підприємця у приватну власність фізичної особи.

У консультації наведена відповідь на поставлене у запиті від 12.12.2017 №б/н питання, а саме : "З огляду на зазначене, фізична особа-підприємець при придбанні вантажного автомобіля має право включити до складу податкового кредиту суму ПДВ з вартості вантажного автомобіля при наявності належним чином складеної та зареєстрованої в ЄРПН податкової накладної. При цьому фізична особа-підприємець зобов'язана нарахувати собі податкові зобовязання з ПДВ, виходячи з бази оподаткування ПДВ, визначеної відповідно до п.188.1 ст.188 ПКУ та скласти податкову накладну на дату набуття права приватної власності на вантажний автомобіль фізичною особою (громадянином) і зареєструвати її в ЄРПН в терміни, встановлені ПКУ для такої реєстрації".

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Відповідно до п.52.1 ст.52 Податкового кодексу України за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Звернення платників податків на отримання індивідуальної податкової консультації в письмовій формі повинно містити: найменування для юридичної особи або прізвище, імя, по батькові для фізичної особи, податкову адресу, а також номер засобу звязку та адресу електронної пошти, якщо такі наявні; код згідно з ЄДРПОУ (для юридичних осіб) або реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку у паспорті); зазначення, в чому полягає практична необхідність отримання податкової консультації; підпис платника податків; дату підписання звернення.

На звернення платника податків, що не відповідає вимогам, зазначеним у цьому пункті, податкова консультація не надається, а надсилається відповідь у порядку та строки, передбачені Законом України "Про звернення громадян".

Пунктом 52.2 зазначеної статті передбачено, що індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

За вибором платника податків індивідуальна податкова консультація надається в усній або письмовій формі. Індивідуальна податкова консультація, надана в письмовій формі, обовязково повинна містити назву - податкова консультація, реєстраційний номер в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства (п.52.3 ст.52 ПУ України).

Відповідно до п.52.4, п.52.5 зазначеної статті індивідуальна податкова консультація, надана в письмовій формі, підлягає реєстрації в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій та розміщенню на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, без зазначення найменування (прізвища, імя, по батькові) платника податків, коду згідно з ЄДРПОУ (реєстраційного номера облікової картки) та його податкової адреси. Доступ до зазначених даних єдиної бази та офіційного веб-сайту є безоплатним та вільним. Порядок ведення та форма єдиної бази індивідуальних податкових консультацій визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Контролюючий орган в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональний територіальний орган зобовязаний надіслати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, індивідуальну податкову консультацію протягом 15 календарних днів, що настають за днем отримання звернення платника податків на отримання індивідуальної податкової консультації, для розгляду питання про внесення відомостей про таку консультацію до єдиного реєстру індивідуальних податкових консультацій, про що повідомляє платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Відповідно до приписів п.53.2 ст.53 Податкового кодексу України платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору. Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Щодо висновків контролюючого органу, викладених у індивідуальній податковій консультації, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 2 Господарського кодексу України встановлено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання.

Згідно з п.2 ч.2 ст.55 ГК України суб'єктами господарювання є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Таким чином, право власності на майно повинно реєструватись за фізичною особою, а не за фізичною особою - підприємцем.

Частиною 1 ст.52 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.128 ГК України встановлено, що громадянин - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, на яке відповідно до Закону може бути звернено стягнення.

Таким чином, до податкового зобов'язання фізичних осіб - суб'єктів господарювання, зареєстрованих платниками податку на додану вартість, можливе включення сум податку на додану вартість, нарахованих у зв'язку з реалізацією транспортних засобів, за умови дотримання приписів ПК України щодо його формування за умови використання таких транспортних засобів в оподатковуваних операціях у межах їх господарської діяльності та наявності належним чином документального оформлення та підтвердження відповідних витрат і відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку.

Загальний порядок визначення об'єкта оподаткування з податку на додану вартість як для юридичних осіб, так і для фізичних осіб, зареєстрованих платниками ПДВ, регламентується ст.185 ПК України.

При цьому, особливих умов для визначення об'єкта оподаткування для фізичних осіб - суб'єктів господарювання, зареєстрованих платниками податку, Кодексом не передбачено.

Чинне законодавство не передбачає виокремлення майна, яке використовується підприємцем для здійснення підприємницької діяльності, із загальної маси належного цьому громадянинові майна.

Разом з цим, включення до податкового зобов'язання сум податку, нарахованих у зв'язку з реалізацією транспортних засобів, можливе за умови використання таких транспортних засобів в оподатковуваних операціях у межах їх господарської діяльності та наявності належним чином документального оформлення та підтвердження відповідних витрат та відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку.

Відповідно до п.6 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2009 №1371), транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції (далі - підрозділи Державтоінспекції). Тому у свідоцтвах про реєстрацію транспортних засобів не може зазначатися як їх власник фізична особа -підприємець.

При цьому, неможливість державної реєстрації транспортних засобів за фізичними особами - підприємцями не позбавляє права таких осіб на визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість по операціях з реалізації транспортних засобів, якщо були дотримані умови його визначення, встановлені Податковим кодексом України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що якщо позивач є власником транспортного засобу та якщо позивач використовує його у власній господарській діяльності, він має право на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплаченого при його придбанні.

Відповідно до приписів п.198.1 та п.198.3 ст.198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у запиті на отримання індивідуальної податкової консультації позивачем поставлено питання саме щодо того, чи може фізична особа-підприємець ОСОБА_1 керуватися п.198.1 і п.198.3 ст. 198 ПК України та віднести суму податку на додану вартість, нараховану під час придбання транспортного засобу, до податкового кредиту, при цьому контролюючим органом надано індивідуальну податкову консультацію щодо порядку нарахування податкових зобов'язань з ПДВ, у той час як норми чинного податкового законодавства, за роз'ясненням з питань практичного застосування яких звернувся до контролюючого органу позивач, приписів щодо порядку оформлення нарахування податкових зобов'язань не містять.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про обґрунтованість правової позиції позивача щодо того, що питання щодо застосування норм податкового законодавства, які регулюють підстави та порядок обчислення і нарахування податкових зобов'язань, а саме ст. ст. 185, 188 ПК України, взагалі не ставилось, а тому контролюючий орган не повинен був надавати рекомендації з питань, не зазначених у запиті.

При цьому посилання відповідача на ту обставину, що додаткові роз'яснення надані в межах компетенції та з метою забезпечення законних прав та інтересів платників податків, та з огляду на той факт, що у позивача, можливо, сформувалось хибне, не відповідаюче законодавству, розуміння проблеми, а у зв'язку з цим було поставлене певним чином хибне питання, та при цьому відповідачем надана повна та комплексна консультація як і з питання, що цікавило платника податку, так і з суміжних, але взаємопов'язаних питань, колегія суддів вважає таким, що не відповідає чинному законодавству з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У ч.2 ст.2 КАС України закріплено загальні критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Суб'єкти владних повноважень повинні враховувати ці критерії-принципи, знаючи, що адміністративний суд керуватиметься ними у разі оскарження відповідних рішень, дій чи бездіяльності. Законодавче закріплення цих критеріїв-принципів також дає можливість фізичній чи юридичній особі сформувати уявлення про якість та природу належних рішень чи дій, які вона має право очікувати від суб'єкта владних повноважень.

Зокрема, прийняття рішень, вчинення (невчинення) дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України - за змістом цей критерій випливає з принципу законності, що закріплений у частині другій статті 19 Конституції України: "Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України".

"На підставі" означає, що суб'єкт владних повноважень має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України та зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

"У межах повноважень" означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. Під встановленими законом повноваженнями прийнято розуміти як ті, на наявність яких прямо вказує закон, так і повноваження, які прямо законом не передбачені, але безпосередньо випливають із положень закону і є необхідними для реалізації суб'єктом владних повноважень своїх функцій (завдань).

"У спосіб" означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Принцип використання повноваження з належною метою визначає, що належною є та мета, що визначена в законі або випливає з його цілей. Використання повноважень з неналежною метою за своїм змістом є зловживанням ними: використання їх нечесно, із протиправними намірами, з недоброю волею, зі спотвореним тлумаченням мети, з якою надано повноваження, з наявністю особистого інтересу у прийнятті рішення або вчиненні дії. Якщо рішення було прийнято для досягнення результатів, на які повноваження суб'єкта владних повноважень аж ніяк не спрямоване, таке рішення має бути визнано протиправним.

Критерій прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Але при цьому суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи.

Прийняття рішень, вчинення дій пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване ці рішення (дії), - цей критерій відображає принцип пропорційності (адекватності). Дотримання принципу пропорційності особливо важливе при прийняті рішень або вжитті заходів, які матимуть вплив на права, свободи та інтереси особи. Метою дотримання цього принципу є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямовані рішення або дії суб'єкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи.

Принцип пропорційності, зокрема, передбачає, що:

1) здійснення повноважень, як правило, не має спричиняти будь-яких негативних наслідків, що не відповідали б цілям, яких заплановано досягти;

2) якщо рішення або дія можуть обмежити права, свободи чи інтереси осіб, то такі обмеження мають бути виправдані необхідністю досягнення важливіших цілей;

3) несприятливі наслідки для прав, свобод та інтересів особи внаслідок рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути значно меншими від тієї шкоди, яка могла б настати за відсутності такого рішення чи дії;

4) для досягнення суспільно-корисних цілей необхідно обирати найменш "шкідливі" засоби.

Таким чином, принцип пропорційності має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення.

Під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам .

Встановлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, однак лише за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача.

У межах спірних правовідносин у відповідності до вимог п.4 ст.4 ст.246 КАС України судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуваною індивідуальною податковою консультацією порушено права позивача, оскільки якщо така консультація не відповідає вимогам податкового законодавства та у разі її застосування платником податку, позивач буде позбавлений можливості отримати бюджетне відшкодування, гарантоване нормами податкового законодавства. У разі незастосування платником податку податкової консультації та у випадку, якщо за наслідками її не застосування платнику податків будуть нараховані податкові зобовязання, платник податку понесе витрати, пов'язані зі сплатою відповідних фінансових санкцій.

Колегія суддів зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем порушено вимоги ст.2 КАС України, а саме індивідуальна податкова консультація Головного управління Державної фіскальної служби в Харківській області №89/ІПК/20-40-13-11-12 від 10.01.2018 винесена з порушенням принципів використання повноваження з належною метою, пропорційності, обґрунтованості та поза межами повноважень, оскільки податкова консультація роз'яснює питання, які позивачем у запиті не ставились, а тому є протиправною.

Колегія суддів зазначає, що за своєю суттю правовий акт управління це державно-владне волевиявлення, що містить управлінське рішення із приписом, адресованим іншим суб'єктам права.

Визнаючи акт протиправним, суд апеляційної інстанції констатує відсутність у ньому цих сутнісних рис та його нездатність регулювати суспільні відносини. Разом із тим, з метою захисту прав та інтересів суб'єкта права суд встановлює правові наслідки протиправності акту, а саме його скасування.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що питання віднесення сум ПДВ до податкового зобов'язання знаходиться поза межами питань з яких відповідач міг надати податкову консультацію, а тому правомірність чи не правомірність даних висновків податкової консультації не впливає на вирішення спору по суті, та відповідно з цього приводу суд апеляційної інстанції не робить ніяких висновків.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2018 по справі № 820/370/18 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з моменту складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду

.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст постанови складено 05.06.2018.