Справа № 809/1828/17
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року№ 876/2208/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання Федчук М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Тлумацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 5 лютого 2018 року у справі № 809/1828/17 (суддя Скільський І.І., м.Івано-Франківськ Івано-Франківська область) за позовом ОСОБА_1 до Тлумацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Тлумацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі ОУПФ) в якому просила: визнати відмову відповідача щодо призначення пенсії за віком відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-XII) та виплати грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення протиправною дією та рішенням; зобовязати ОУПФ призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII та виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 5 лютого 2018 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовими рішення, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги наводячи норми матеріального права вказує, що згідно чинного законодавства періоди протягом, яких позивач перебувала у частково оплачуваних відпустках по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку та відпустках без збереження заробітної плати зараховуються до пільгового трудового стажу роботи працівникам охорони здоровя в одинарному розмірі. Період роботи ОСОБА_1 на посаді медсестри центральної районної лікарні зараховується до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, однак його є недостатньо для призначення пенсії за вислугу років і відповідно виходячи з цього відсутні підстави для виплати їй грошової допомоги передбаченої пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону №1058-IV.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

ОУПФ в судове засідання не надіслало свого представника, про дату, час і місце розгляду справи сторони були повідомлені належним чином. Крім того, позивач просила про розгляд справи без її участі, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що періоди роботи позивача дають їй право на призначення пенсії за вислугу років і відповідно виплати грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій на день призначення.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що після досягнення 44-ри річного віку (а.с.10) позивач 08.09.2017 звернулася до ОУПФ із заявою, в якій просила призначити їй пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII.

У відповідь на вказану заяву відповідач у рішенні про відмову в призначенні пенсії від 27.11.2017 №5438/03 (далі Рішення) зазначив, що у заявника немає необхідного стажу для призначення пенсії за вислугу років, тому відсутні підстави призначити таку пенсію (а.с.8-9).

Не погодившись із таким рішення відповідача позивач звернулася до суду із цим позовом.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоровя та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015року - не менше 25 років та після цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років (абзаци 1 та 2 пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII);

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

До досягнення віку, встановленого абзацом 1 цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоровя та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту.

«Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» затверджено постановою Кабінет міністрів України (далі КМУ) від 04.11.1993 №909 з наступними змінами (далі Перелік).

У розділі 2 вказаного Переліку «Охорона здоров'я» передбачено посади «лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад)» у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги.

Відповідно до примітки 2 вказаного Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Необхідно зазначити, що ОУПФ не ставиться під сумнів віднесення посади та місця праці позивача до таких, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Із записів трудової книжки ОСОБА_1 видно, що вона в період з 13.01.1991 прийнята тимчасово на посаду медсестри анестезисти реанімаційного відділення відділу стаціонару Городенківської центральної районної лікарні (далі ЦРЛ); з 28.04.1998 переведена тимчасово на посаду 0,5 посади чергової медсестри акушерсько-гінекологічного відділу цієї ЦРЛ; з 16.05.2004 переведена черговою медсестрою акушерсько-гінекологічного відділу стаціонару з якої 02.09.2017 звільнена з роботи (а.с.12-13).

Разом з тим, у Рішенні ОУПФ вказано, що актами звірки, що проводилась відповідачем для визначення у позивача права на призначення даного виду пенсії від 18.09.2017 та 14.11.2017 №№114, 87 встановлено, що з 24.04.1992 по 04.03.1995 та з 23.02.1995 по 16.12.1997 ОСОБА_1 перебувала у частково-оплачуваних відпустках по догляду за дитиною до 3-ох річного віку, з 17.12.1997 по 30.04.1998 перебувала у відпустках без збереження заробітної плати. Тому даний період роботи зараховано до стажу позивача в одинарному розмірі.

Загальний страховий стаж ОСОБА_2, відповідно до наведених вище даних становить 29 років 4 місяці, з яких 25 років 1 місяць і 10 днів відноситься до спеціального стажу роботи, що меншим ніж той, що передбачений абзацом 2 пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII.

Відповідно до статті 60 Закону №1788-ХІІ робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров'я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров'я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров'я, а також у психіатричних закладах охорони здоров'я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

У пункті «ж» частини 3 статті 56 Закону №1788-ХІІ визначено, що до стажу роботи зараховується час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Частиною 2 статті 181 Кодексу законів про працю України встановлено, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується як до загального, так і до стажу роботи за спеціальністю, тобто вказаний період зараховується до роботи у сфері охорони здоров'я, який у свою чергу, зараховується у стаж роботи за вислугу років.

Таким чином, стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років у період перебування працівника у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, зараховується на загальних підставах, а не в подвійному розмірі.

Відтак, вище переліченого періоду роботи позивача що включається до спеціального стажу, з урахування часу відпусток, які підставно зараховані відповідачем до такого стажу в одинарному розмірі, недостатньо для виникнення права на отримання пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ.

Крім цього, апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції на підставі, яких такий дійшов висновку про наявність підстав для виплати ОСОБА_2 грошової допомоги передбаченої пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону №1058-IV.

Згідно пункту 7-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону №1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються КМУ.

За змістом частини 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

«Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати» затверджений постановою КМУ від 23.11.2011 №1191 (далі Порядок).

У відповідності до пункту 2 Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону №1788-XII, що передбачені Переліком.

Звідси, умовами виплати особі грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення є сукупність наступних обставин: досягнення особою пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV; призначення такій особі пенсії за віком; робота на час досягнення пенсійного віку у закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону №1788-ХІІ; наявність у особи страхового стажу на таких посадах (для жінок - 30 років); не отримання до цього будь-якої пенсії.

Оскільки позивач, не досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, зверталася за призначенням пенсії за вислугу років, немає достатнього страхового стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ, то і відсутні підстави для виплати їй допомоги передбаченої пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону №1058-IV.

Відповідно до статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, встановлено, що періоди роботи позивача на посадах медсестри ЦРЛ зараховується до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, однак його є недостатньо для призначення пенсії за вислугу років і для виникнення підстав виплати грошової допомоги передбаченої пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону №1058-IV.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги статтей 55, 56, 60 Закону №1788-XII, статті 26 та пункту 7-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону №1058-IV суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставного задоволення позову ОСОБА_1Ю, а тому апеляційна скарга ОУПФ підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тлумацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 5 лютого 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5

Повний текст виготовлений 1 червня 2018 року.