Справа № 820/5333/15
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/5333/15
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Бегунца А.О.

суддів: Рєзнікової С.С. , Старостіна В.В.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,

представника відповідача ОСОБА_1,

третьої особи ОСОБА_2,

представника третьої особи (ОСОБА_3) ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.02.2018, суддя Тітов О.М., вул. Мар'їнська, 18-Б-3, м. Харків, 61004, повний текст складено 28.02.18 по справі № 820/5333/15

за позовом ОСОБА_5

до Головного територіального управління юстиції у Харківській області , Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" Харківської міської ради , Державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області ОСОБА_6 , Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області, треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2

про визнання незаконними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_5, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області (далі відповідач 1), Державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області ОСОБА_6 (далі відповідач 2), Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" Харківської міської ради (далі відповідач 3), Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі відповідач 4), треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3, в якій з урахуванням уточнень просила суд:

- визнати незаконною бездіяльність державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області ОСОБА_6, щодо перевірки правомірності реєстрації права спільної сумісної власності громадянки ОСОБА_2 на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1;

- визнати незаконними дії державного реєстратора РСХМУЮ ОСОБА_6, пов'язані з реєстрацією права спільної сумісної власності громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на 2/3 частки у праві на квартиру АДРЕСА_2 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 грудня 2013 року індексний номер 9585960 на підставі якого був внесений до Державного реєстру прав на нерухоме майно запис від 10 грудня 2013 року № 4094553;

- визнати незаконною бездіяльність державного реєстратора ХМБТІ ОСОБА_8 щодо перевірки правомірності реєстрації права спільної часткової власності - громадянки ОСОБА_5 на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 та скасувати цю реєстрацію;

- визнати незаконною бездіяльність невідомого (на час подання позову) державного реєстратора ХМБТІ щодо перевірки правомірності реєстрації права спільної сумісної власності громадянки ОСОБА_2 на 2/3 частки у праві на квартиру АДРЕСА_2 та скасувати цю реєстрацію;

- зобов'язати ХМУЮ внести відповідні зміни у реєстри у порядку, визначеному відповідним законодавством, а саме:

1) скасування:

- запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 10 грудня 2013 року № 4094553, внесений за рішенням державного реєстратора РС ХМУЮ ОСОБА_6 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 грудня 2013 року індексний номер 9585960 про реєстрацію права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_9 на 2/3 частки;

- запису у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права спільної сумісної власності громадянки ОСОБА_2 на 2/3 частки у праві на квартиру АДРЕСА_2, вчиненої можливо 15.12.2013р. невідомим (на момент подання позовної заяви) державним реєстратором ХМБТІ;

- запису у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права спільної часткової власності громадянки ОСОБА_5 на 1/3 частки у праві на квартиру АДРЕСА_2, вчиненої 15.12.2013р. державним реєстратором ХМБТІ ОСОБА_8;

2) відновлення запису у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права спільної сумісної власності громадян ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2, вчиненої 24.09.2003р. державним реєстратором ХМБТІ ОСОБА_10

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що з витягу ХМУЮ позивач дізналась, що 10.12.2013 державний реєстратор ОСОБА_6 зареєструвала право спільної власності громадян ОСОБА_11 та ОСОБА_9М на 2/3 частки квартири АДРЕСА_3 у. м. Харкові, про що державним реєстратором на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.12.2013 року індексний номер 9585960 був внесений до Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію від 10.12.2013 р. № 4094553. З історії ХМУЮ позивач дізналась, що Державним реєстратором 15.12.2003 р. за ОСОБА_2 зареєстровано право спільної сумісної власності на 2/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру. Вказані реєстраційні дії позивач вважає безпідставними, протизаконними, у зв'язку з чим звернулась з вказаним позовом до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.02.2018 відмовлено в задоволенні позову.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Представник відповідача 1, Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області, в судовому засіданні проти вимог апелянта заперечував, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін.

Третя особа, ОСОБА_2, також заперечувала проти вимог апелянта, просила суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін.

Представник третьої особи, ОСОБА_3, в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, наполягав на її задоволенні.

Позивач в судове засідання не прибула, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, третьої особи, представника третьої особи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а провадження у справі підлягає закриттю, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що Державним реєстратором реєстраційної служби Харківського управління юстиції ОСОБА_6 27.12.2013 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний № 9585960.

10 грудня 2013 року на підставі вищевказаного рішення державним реєстратором внесений запис про державну реєстрацію речових прав ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_4 згідно свідоцтва власності на житло від 10.03.2000 №2А-00-195546, виданого Центром приватизації державного житлового фонду управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради.

Право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано: 2/3 на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.03.2000 та 1/3 частки на ім'я ОСОБА_5 на підставі договору міни від 11.11.2003.

Первинно право власності на вищевказану квартиру зареєстровано на паперових носіях на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_12 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.03.2000 р.№ 2А-00-195546.

Згідно з відомостями Реєстру прав власності на нерухоме майно ( ведення здійснювалось до 01.01.2013), 15.12.2003 реєстратором КП "Харківське Міськ БТІ", на підставі договору міни від 11.11.2003 р. № 1-2216, зареєстровано за ОСОБА_13 право власності на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_4.

Позивач вважає, що вона є власником всієї квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, а реєстрація щодо прав спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4, яка зареєстрована за ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на 2/3 частини квартири, вважає незаконною та протиправною.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Колегія суддів, не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що позовними вимогами в межах даного адміністративного позову є вимоги щодо: визнання незаконною бездіяльності державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області ОСОБА_6, щодо перевірки правомірності реєстрації права спільної сумісної власності громадянки ОСОБА_2 на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1; визнання незаконними дій державного реєстратора РСХМУЮ ОСОБА_6, пов'язаних з реєстрацією права спільної сумісної власності громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на 2/3 частки у праві на квартиру АДРЕСА_2 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 грудня 2013 року індексний номер 9585960 на підставі якого був внесений до Державного реєстру прав на нерухоме майно запис від 10 грудня 2013 року № 4094553; визнання незаконною бездіяльності державного реєстратора ХМБТІ ОСОБА_8 щодо перевірки правомірності реєстрації права спільної часткової власності - громадянки ОСОБА_5 на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 та скасування цієї реєстрації; визнання незаконною бездіяльності невідомого (на час подання позову) державного реєстратора ХМБТІ щодо перевірки правомірності реєстрації права спільної сумісної власності громадянки ОСОБА_2 на 2/3 частки у праві на квартиру АДРЕСА_2 та скасувати цю реєстрацію; зобов'язання ХМУЮ внести відповідні зміни у реєстри у порядку, визначеному відповідним законодавством, а саме: 1) скасування:

- запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 10 грудня 2013 року № 4094553, внесений за рішенням державного реєстратора РС ХМУЮ ОСОБА_6 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 грудня 2013 року індексний номер 9585960 про реєстрацію права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_9 на 2/3 частки;

- запису у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права спільної сумісної власності громадянки ОСОБА_2 на 2/3 частки у праві на квартиру АДРЕСА_2, вчиненої можливо 15.12.2013р. невідомим (на момент подання позовної заяви) державним реєстратором ХМБТІ;

- запису у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права спільної часткової власності громадянки ОСОБА_5 на 1/3 частки у праві на квартиру АДРЕСА_2, вчиненої 15.12.2013р. державним реєстратором ХМБТІ ОСОБА_8;

2) відновлення запису у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права спільної сумісної власності громадян ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2, вчиненої 24.09.2003р. державним реєстратором ХМБТІ ОСОБА_10

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися «судом, встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Приписами ст. 2 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду першої інстанції) було визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

В свою чергу, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду першої інстанції) справою адміністративної юрисдикції є публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший субєкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами ч. 1 ст. 17 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду першої інстанції) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у звязку зі здійсненням субєктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «субєкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого субєкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та субєкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

За правилами п. 1 ч. ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, позивач оскаржує зокрема дії державного реєстратора про реєстрацію права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_9 на 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_4, то за таких обставин спір у цій справі не є публічно-правовим і не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин суд першої інстанції не врахував суть спірних правовідносин та дійшов необґрунтованого висновку про те, що справу належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки спірні правовідносини підлягають розгляду за правилами ЦПК.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, наведеній у постановах від 14 червня 2016 року по справі № 826/4858/15, від 11 квітня 2017 року по справі № 808/2298/15, а також у постанові ОСОБА_14 Верховного суду від 21 березня 2018 року по справі № 802/1792/17-а.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства

З урахуванням зазначених обставин та норм права, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції помилково розглянув справу в порядку адміністративного судочинства, тому ухвалене судове рішення підлягає скасуванню, а провадження в адміністративній справі закриттю з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України.

Керуючись ст. 243, 245, 246, 250, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.02.2018 по справі № 820/5333/15 скасувати.

Прийняти постанову, якою провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" Харківської міської ради, Державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області ОСОБА_6, Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_2 про визнання незаконними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_15
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_16 ОСОБА_17
Повний текст постанови складено 04.06.2018.