Справа № 804/4688/16
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 травня 2018 року

м. Київ

справа №804/4688/16

адміністративне провадження №К/9901/40311/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І.,

суддів: Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В.,

розглянув у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні без виклику сторін касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.03.2017 (суддя - Степаненко В.В.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2017 (Дадим Ю.М., Уханенко С.А., Богданенко І.Ю.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОДПІ, у якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення ОДПІ від 26.06.2016 № 10277-1302, яким йому визначено податкове зобов'язання за платежем "орендна плата з фізичних осіб" за 2016 рік на суму 316312,83 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що орендна плата за землю нарахована податковим органом за 2016 роки повторно, оскільки позивач самостійно задекларував за вказаний податковий період зазначений платіж шляхом подання податкової декларації. Також позивач не згоден із сумою визначеного податкового зобов'язання (316312,83 грн). Вважає, що контролюючи органи не наділені правом змінювати розмір орендної плати, визначену договором оренди, а положення підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України, яким передбачено мінімальний розмір орендної плати на рік, стосується узгодження орендної плати при укладенні договору оренди або під час внесення змін до нього. Також позивач зазначає, що самостійно визначене податкове зобов'язання щодо плати оренди за землю за 2016 рік, сплачував рівними частками щомісяця, в результаті чого на момент прийняття податковим органом податкового повідомлення - рішення, з приводу якого виник спір, сплачена сума орендної плати становила 57 112,05 грн. Однак, ОДПІ не врахувала фактично сплачені ним суми під час нарахування податкового зобов'язання.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановою від 28.03.2017, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2017, відмовив у задоволенні позов ОСОБА_2 з тих підстав, що річна сума платежу з орендної плати не може бути меншою розміру, встановленого підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (3%), незалежно від розміру, встановленого договором. Під час вирішення спору суди врахували правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 02.12.2014 № 21-274а14 щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

ОСОБА_2 подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

На обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на те, що: подана ним у визначений законом строк декларація з плати за землю за 2016 рік, у якій він самостійно відповідно до умов договору оренди землі від 29.03.2006 задекларував розмір орендної плати на рік (137 068,90 грн) з помісячною розбивкою цього платежу, була прийнята податковим органом; щомісячні платежі здійснював своєчасно; вважає, що підставою для нарахування орендної плати є договір, а не Податковий кодекс України; зазначає про суперечливість судової практики у подібних спорах, внаслідок чого є можливість прийняття рішення на його користь.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 12.12.2017 № К/800/41372/17 відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2106 № 1401-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, статтю 125 Конституції України викладено в редакції, згідно з якою Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 № 2 "Про визначення дня початку роботи Верховного Суду" днем початку роботи Верховного Суду визначено 15.12.2017.

Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, Кодекс адміністративного судочинства України викладено в новій редакції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Хохуляк В.В., Шипуліна Т.М.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд ухвалою від 10.05.2018 касаційну скаргу позивача прийняв до провадження та призначив справу до касаційного розгляду у спрощеному провадженні без повідомленням сторін на 15.05.2018.

Відповідач не реалізував процесуальне право щодо подання відзиву на касаційну скаргу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи скаржника та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Суди попередніх інстанцій встановили, що підставою для визначення позивачу суми податкового зобов'язання з орендної плати за 2016 рік згідно з податковим повідомленням - рішенням, з приводу правомірності якого виник спір, слугували обставини щодо сплати позивачем орендної плати за землі комунальної власності площею 0,7425 га на підставі договору оренди землі, укладеного із Дніпропетровською міською радою відповідно до рішення цієї ради від 29.03.2006 та зареєстрованого 15.06.2006 за № 91, в розмірі земельного податку, збільшеного на коефіцієнт 1.3, що є меншим, ніж встановлено підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (далі - ПК України), - 3% від грошової оцінки.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Аналогічне визначення міститься і у статті 21 Закону України "Про оренду землі" від 06.10.1998 № 161-IV.

Справляння плати за землю, в тому числі і орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХII ПК України Назва розділу XII із змінами, внесеними згідно із Законом від 28.12.2014 № 71-VIII.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 ПК України).

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 зазначеного Кодексу встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки (підпункти 288.5.1, 288.5.2 зазначеного пункту).

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що з набранням чинності ПК України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати. При цьому виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України.

Таким чином, суди попередніх інстанції дійшли правильного висновку, що законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Разом з тим, факт правомірності прийняття ОДПІ податкового повідомлення - рішення, з приводу правомірності якого виник спір, та обов'язку позивача сплатити визначене цим рішенням податкове зобов'язання не може вважатися встановленим з огляду на те, що оцінка доказів у справі зроблена судом без дотримання вимог статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону, чинного на час розгляду і вирішення справи). Згідно з цією статтею суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 статті 69 цього Кодексу встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Обґрунтовуючи позов, позивач послався на те, що податкове зобов'язання щодо орендної плати за земельну ділянку він щорічно визначає у податковій декларації та сплачує щомісяця рівними платежами. Станом на дату прийняття податкового повідомлення рішення від 26.06.2016 № 10277-1302 він сплатив орендну плату у сумі 57112,05 грн, надавши докази на підтвердження цих доводів. Проте суди всупереч вимогам частини першої статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону, чинного на час розгляду і вирішення справи) наведеним доводам не надали належної правової оцінки.

Відповідно до пункту 288.7 статті 288 ПК України податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.

Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік, який починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв'язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців) (стаття 285 ПК України).

Відповідно до пункту 286.2 статті 286 ПК України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Згідно з пунктом 286.5 статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу (абзац перший пункту 57.3 статті 57 ПК України).

При цьому відповідно до вимог норми пункту 287.5 статті 287 ПК України плата за землю фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення, а нормою пункту 288.4 цієї статті, яка є спеціальною щодо умов внесення орендної плати, - встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Наведені вище порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права в частині невстановлення обставин справи щодо розміру орендної сплати, яка підлягає сплаті до бюджету, з урахуванням сплачених позивачем сум, про що наголошував ОСОБА_2 у позовній заяві, унеможливлюють висновок щодо правильності вирішення спору, а відтак у відповідності до статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалені у справі судові рішення підлягають з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 349, 350, 355, 356, 359, підпунктом 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.03.2017 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2017 скасувати повністю і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк

Т.М. Шипуліна