Справа № 809/717/18
Суддя: Лучко О.О.
Дата ухвалення: 2018-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" червня 2018 р. справа № 809/717/18
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Лучко О.О., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Надвірнянського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
23.04.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Надвірнянського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання протиправними дій щодо застосування обмеження коефіцієнта заробітної плати 5,6 при обчисленні пенсії та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії без використання при обчисленні пенсії коефіцієнта заробітної плати 5,6 за період з 01.05.1990 по 30.04.1995, виплатити недоотримані суми пенсії та виплачувати пенсію в подальшому згідно проведеного перерахунку, починаючи з 23.03.2018.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 03.01.2017 отримує пенсію за віком відповідно до п.б ст.13 Закону України Про пенсійне забезпечення та перебуває на обліку в Надвірнянському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Івано-Франківської області. При призначенні пенсії відповідачем взято для розрахунку заробітну плату за період з 01.05.1990 по 30.05.1995, відповідно до архівної довідки №01/01/02-17/7337 від 10.07.2017, яка видана філіалом Газпромнефть-Муравленко АО Газпромнефть-Ноябрьскнефть. При призначенні пенсії відповідачем застосовано обмеження коефіцієнту заробітної плати 5,6. ОСОБА_1 13.03.2018 звернувся до відповідача з заявою про надання йому інформації щодо причин застосування обмеження заробітної плати коефіцієнтом 5,6. У відповідь на заяву ОСОБА_1 відповідач у листі № 111/Б-15 від 23.03.2018 зазначив, що при призначенні пенсії ОСОБА_1 застосовано коефіцієнт обмеження заробітної плати 5,6 відповідно до п.2 ст.41 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, а пенсія ОСОБА_1 призначена та виплачується згідно чинного законодавства. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та звернувся за захистом своїх прав до суду, оскільки під час отримання ним зарплати будь-яких обмежень не існувало та з усього розміру заробітної плати сплачувалися соціальні внески до УПФУ.
04.05.2018 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 23.05.2018. Проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві (а.с.53-54), просив суд в задоволенні позову відмовити. Пояснив, що обмеження максимальної величини заробітної плати були встановлені постановою Кабінету Міністрів України №1064 від 13.07.1998 Про встановлення максимальної величини фактичних витрат субєктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподаткованого доходу, з яких справляються збори (внески) до соціальних фондів. Тому вже з 01.07.1998 обмеження коефіцієнту заробітної плати 5,6 відсутнє, а до 01.07.1998 діє ч.2 ст.41 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування. Тобто, до часу, коли вперше запроваджено обмеження, зарплата враховується у межах сум, які включалися до зарплати, з якої обчислювали пенсію на підставі зазначеного закону і які не перевищують 5,6 розміру середньої зарплати в Україні на день отримання заробітку (доходу). Вважає, що відсутні порушення чинного законодавства зі сторони відповідача, а тому просив у задоволенні позову відмовити.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог ст.263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив таке.
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 03.01.2017 отримує пенсію за віком відповідно до п.б ст.13 Закону України Про пенсійне забезпечення та перебуває на обліку в Надвірнянському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, що підтверджується пенсійним посвідченням Серії ААІ №506772, виданим 21.06.2017 (а.с.15).
З 03.02.1988 по 04.05.1995 ОСОБА_1 працював повний робочий день вахтовим методом в Нафтогазовидобувному управлінні Суторминскнефть Виробничого обєднання Ноябрьскнефтегаз оператором по підземному ремонту свердловин, що підтверджується записами 10-12 в трудовій книжці за БТ-1 №3200462 (а.с.8-14).
При призначенні пенсії ОСОБА_1 відповідачем взято для розрахунку заробітну плату за період з 01.05.1990 по 30.05.1995, відповідно до архівної довідки №01/01/02-17/7337 від 10.07.2017, виданій філіалом Газпромнефть-Муравленко АО Газпромнефть-Ноябрьскнефть (а.с.16), та довідки по заробітній платі (а.с.17-18).
13.03.2018 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою щодо причин застосування при розрахунку його пенсії коефіцієнту обмеження заробітної плати 5,6 (а.с.64).
23.03.2018 листом Надвірнянського обєднаного Управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №111/Б-15 ОСОБА_1 розяснено, що відповідно п.2 ст.41 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування до заробітної плати позивача при обрахунку пенсії застосовано коефіцієнт 5,6.
Не погоджуючись діями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.
При вирішенні вказаного спору суд виходив з наступного нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV від 09.07.2003 законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Згідно із ч.1 ст.5 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV від 09.07.2003 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Таким чином, на позивача розповсюджується дія норм Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV від 09.07.2003 щодо порядку призначення та перерахунку йому пенсії.
Стосовно позовної вимоги про визнання неправомірними дій Надвірнянського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо застосування обмеження коефіцієнта заробітної плати 5,6 при обчисленні пенсії позивачу, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.2 ст.41 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058 від 09.07.2003 до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення, і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.
В ч.1 ст.66 Закону України Про пенсійне забезпечення №1788 від 05.11.1991 передбачено, що до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).
Обмеження максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу на місяць у розрахунку на кожного працюючого, з яких відповідно до законів України справляються збори (внески) до Фонду соціального страхування, державного фонду сприяння зайнятості населення, Пенсійного фонду було передбачено Указом Президента України № 506/98 від 25.05.1998р. Про обмеження максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу, з яких справляються збори (внески) до соціальних фондів, яким установлено, що максимальна величина фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу, з яких відповідно до законів України справляються збори (внески) до Фонду соціального страхування України, Державного фонду сприяння зайнятості населення, Пенсійного фонду України та Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення, для цілі визначення розміру цих зборів (внесків), встановлюється Кабінетом Міністрів України і переглядається в міру зростання середнього рівня заробітної плати (доходів) працівників, зайнятих в галузях економіки.
Так, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 13.07.1998 №1064 Про встановлення максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподаткованого доходу, з яких сплачуються збори (внески) до соціальних фондів (була чинна до 07.03.2001 року) було встановлено максимальну величину фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу у розмірі 1000 гривень на місяць у розрахунку на одного працюючого, з яких відповідно до законів України справляються збори (внески) до Фонду соціального страхування, державного фонду сприяння зайнятості населення, Пенсійного фонду і Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення.
З прийняттям постанови Кабінету Міністрів України Про максимальну величину фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничну суму заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески до соціальних фондів N 225 від 07.03.2001 постанова КМУ №1064 втратила чинність.
Новою постановою КМУ №225 установлено максимальну величину фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничну суму заробітної плати (доходу), з яких відповідно до законів України справляються страхові внески до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, в розмірі 2660 гривень на місяць у розрахунку на кожну фізичну особу - платника внесків (п.1 постанови).
Відповідно до п.2 постанови КМУ №225 обчислення суми страхових внесків, у тому числі на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, та їх сплата здійснюється щомісяця згідно з додатками 1 і 2.
Таким чином, якщо заробітна плата перевищує максимальну величину, з якої нараховується збір, для розрахунку індивідуального коефіцієнта заробітку та обчислення пенсії враховуються наступні суми: до 01.07.1998р. - 5,6 середньої заробітної плати, після 01.07.1998р. - 1000 грн., після 07.03.2001р. 2660 грн. тощо.
Водночас, спірні правовідносини стосуються призначення та перерахунку пенсії, отже виникають в момент виникнення в особи права на призначення пенсії та її перерахунок. У розглядуваному випадку позивачу призначено пенсію 03.01.2017р., відтак пенсійним органом правомірно застосовано до розглядуваних правовідносин положення п.2 ст.41 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування №1058, норми якого чітко та однозначно (без виключень) передбачають застосування обмеження 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум для періодів до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір).
При цьому, доводи позивача про те, що під час отримання ним заробітної плати позивача за період з 01.05.1990р. по 30.05.1995р. не існувало обмежень максимальної величини заробітної плати суд відхиляє, оскільки у вказаний період у нього не виникало правовідносин щодо призначення або перерахунку пенсії позивача.
Також зміни, які були внесені до п.2 ст.41 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (пункт був доповнений абзацом другим, яким передбачено, що для осіб, які у період до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, отримували заробітну плату (дохід) за результатами роботи, термін виконання якої перевищував календарний місяць, до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися і до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" , і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні, у розрахунку на кожний місяць виконання роботи. Перелік таких осіб, а також порядок визначення для них заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії встановлюється Кабінетом Міністрів України.) відповідно до Закону України № 2343-IV від 13.01.2005р. стосуються осіб, які отримували заробітну плату (дохід) за результатами роботи, термін виконання якої перевищував календарний місяць. Тобто, її дія на розглядуваний випадок не поширюється.
Таким чином, при розрахунку розміру пенсії позивачу відповідачем з урахуванням положень п.2 ст.41 Закону №1058 правомірно застосовано коефіцієнт обмеження заробітної плати 5,6.
Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд дійшов висновку про те, що дана позовна вимога є безпідставною та необґрунтованою, через що задоволенню не підлягає.
Враховуючи те, що позовна вимога про зобовязання відповідача здійснити перерахунок пенсії без використання при обчисленні пенсії коефіцієнта заробітної плати 5,6 за період з 01.05.1990 по 30.04.1995, виплатити недоотримані суми пенсії та виплачувати пенсію в подальшому згідно проведеного перерахунку, починаючи з 23.03.2018, є похідною від позовної вимоги про визнання неправомірними дій пенсійного органу щодо застосування обмеження коефіцієнта заробітної плати 5,6 при обчисленні пенсії позивачу, а тому з урахуванням вищенаведеного не підлягає задоволенню.
В той же час, стосовно вказаної позовної вимоги суд вважає за необхідне зазначити, що в органу Пенсійного фонду обов'язок прийняти рішення про перерахунок пенсії чи про відмову у перерахунку пенсії виникає за наслідками розгляду заяви особи про перерахунок пенсії, яка складена за формою згідно Додатку №2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1.
При цьому, нормами чинного законодавства, а саме: ст.44 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування № 1058-IV від 09.07.2003, Порядком №22-1 передбачено чіткий алгоритм дій щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Без їх дотримання усі наступні дії щодо перерахунку пенсії є передчасними, оскільки суд здійснює захист порушеного права, а не права, яке може бути порушено в майбутньому.
Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, ОСОБА_1 звернувся із заявою щодо надання йому інформації, чи при розрахунку його пенсії застосовано коефіцієнт обмеження заробітної плати 5,6 та причини його застосування (а.с.19). Відповідь на вказану заяву відповідачем було надано у порядку розгляду звернень громадян на підставі Закону України Про звернення громадян (а.с.20-21). Таким чином, Надвірнянським обєднаним Управлінням Пенсійного фонду України Івано-Франківської області не виносилось рішення про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1
З огляду на наведене, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не було дотримано порядку звернення до органу Пенсійного фонду із заявою про перерахунок пенсії у звязку з неправомірним, на його думку, застосування обмеження коефіцієнта заробітної плати 5,6 при призначенні пенсії.
Відтак, у відповідача обов'язок прийняти рішення щодо перерахунку чи відмови у перерахунку пенсії позивачу не виник, оскільки відповідна заява встановленого взірця мала бути подана до територіального органу Пенсійного фонду, а тому відповідачем було надано відповідь на звернення позивача відповідно до вимог Закону України Про звернення громадян та розяснено норми законодавства, на підставі яких було застосовано вказане обмеження заробітної плати коефіцієнтом 5,6.
Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці пов'язує визначення ефективного судового захисту саме з відповідним змістом заявлених позовних вимог, тобто з визначенням належного способу захисту порушених прав, свобод та інтересів особи.
Належні способи захисту - це способи, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, поновлюючи порушене право, суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити лише такі дії, які передбачені законом.
Разом з тим, обраний позивачем спосіб захисту в частині позовних вимог про зобов'язання Надвірнянського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області здійснити перерахунок пенсії без використання при обчисленні пенсії коефіцієнта заробітної плати 5,6 за період з 01.05.1990 по 30.04.1995 та виплатити недоотримані суми пенсії та виплачувати пенсію в подальшому згідно проведеного перерахунку, починаючи з 23.03.2018, у такий спосіб за своїм змістом не відповідає визначеному законом способу захисту порушеного права, оскільки суперечить вищевказаному підходу.
Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та про присудження судових витрат позивачу.
На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Відповідно до ст.ст. 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Івано-Франківський окружний адміністративний суд до Львівського апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Лучко О.О.