Справа № 813/784/18
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2018-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 рокуЛьвів№ 876/2860/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Бруновської Н.В.,

з участю секретаря судового засідання - Герман О.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.03.2018р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській обл. про визнання відмови протиправною і спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: ОСОБА_3, час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 07.03.2018р., м.Львів),-

В С Т А Н О В И В:

20.02.2018р. позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила забезпечити повний захист її конституційних прав при розгляді справи та винесенні судового рішення; визнати відмову відповідача ОСОБА_2 державної виконавчої служби /ДВС/ Головного територіального управління юстиції /ГТУЮ/ у Львівській обл. щодо відкриття виконавчого провадження протиправною; зобовязати відповідача відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 813/3694/14 від 30.11.2017р. (а.с.3-18).

Розгляд справи проведений судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.03.2018р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.100-102).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржила позивач ОСОБА_1, яка покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову по справі, якою заявлений позов задовольнити (а.с.115-125).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що через невиконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 07.10.2015р. у справі № 813/3694/14, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2016р., зі сторони боржника ОСОБА_4 обєднаної державної податкової інспекції /ОДПІ/ Головного управління /ГУ/ ДФС у Львівській обл. вона змушена була звернутися до відповідача із заявою від 02.02.2018р. про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 813/3694/14 від 30.11.2017р. У відповідь нею отримано повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі п.8 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки нею не сплачено авансового внеску.

Вважає, що судом першої інстанції прийнято невмотивоване рішення, оскільки ним не враховані всі доводи позивача, які грунтуються на застосуванні норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини.

Також наголошує, що основною причиною, яка не давала їй можливості безперешкодно реалізувати процедуру примусового виконання рішення суду був надмірний розмір авансового внеску; виконавче провадження є невідємною частиною виконання рішення суду у випадках, коли державні органи не виконують його добровільно. Вказані обставини свідчать про порушення прав позивача, визначених ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст.13 цієї Конвенції, оскільки держава не може гарантувати правовий механізм, адекватний і достатній для ефективного відновлення порушених прав громадян, зокрема, тоді, коли боржником виступає державна установа.

Наголошує, що судом не забезпечено повний захист її конституційних справ і в кінцевому підсумку не зобовязано органи Державного казначейства сплатити на рахунок відповідача суму авансового внеску для реалізації останнім процедури відкриття виконавчого провадження.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 30.11.2017р. Львівський окружний адміністративний суд видав ОСОБА_1 виконавчий лист № 813/3694/14, яким зобовязано ДПІ у ОСОБА_4 районі м.Львова ГУ ДФС у Львівській обл. надати ОСОБА_1 відповідь на її письмовий запит про надання інформації № 02/03 від 13.03.2014р., з урахуванням висновків суду (а.с.47).

02.02.2018р. ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 ДВС ГТУЮ у Львівській обл. із заявою про примусове виконання виконавчого листа № 813/3694/14 від 30.11.2017р. (вхідний номер № 626/021-2719 від 05.03.2018р.) (а.с.45-46).

07.02.2018р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ОСОБА_2 ДВС ГТУЮ у Львівській обл. ОСОБА_5 розглянуто заяву щодо примусового виконання виконавчого листа № 813/3694/14 від 30.11.2017р. та прийнято повідомлення № 55716278/1400 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (а.с.48 і на звороті).

Підставою для винесення вказаного повідомлення стало те, що позивачем не надано підтвердження сплати авансового внеску, який передбачений ст.26 Закону України «Про виконавче провадження».

Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», позивач не належить до кола осіб, які в силу приписів ч.2 ст.26 цього Закону звільняються від сплати авансового внеску.

Також позовна вимога про зобовязання відповідача відкрити виконавче провадження не може бути задоволена судом, оскільки такі дії віднесені до дискреційних повноважень органу державної виконавчої служби, вирішенню такого питання передує вжиття заходів і прийняття певних управлінських рішень, які стосуються виконавчого провадження.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до логічного та послідовного висновку про те, що підстави для задоволення заявленого позову є відсутніми.

Із змісту заявленого позову слідує, що позивачем фактично оспорюється правомірність рішення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, яке викладено у формі повідомлення № 55716278/1400 від 07.02.2018р.

Також останньою наведені доводи про надмірний розмір авансового внеску; порушення її прав, визначених ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст.13 цієї Конвенції, оскільки держава не може гарантувати правовий механізм, адекватний і достатній для ефективного відновлення порушених прав громадян, зокрема, тоді, коли боржником виступає державна установа.

В частині вимог про оскарження дій та рішень державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання колегія суддів виходить з того, що для вірного вирішення цих вимог принципове (вирішальне) значення має відповідність дій державного виконавця вимогам діючого закону.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядувані правовідносини з участю органу державної виконавчої служби регулюються приписами Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Зокрема, відповідно до ст.1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст.5 названого Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пунктом 1 ч.1 ст.26 вказаного Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 2 цієї статті установлено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про:

стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин;

обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг;

відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи;

стягнення аліментів;

відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, інваліди війни, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби.

У разі виконання рішення Європейського суду з прав людини авансовий внесок не сплачується.

Згідно фактичних обставин справи позивачем під час звернення із заявою про відкриття виконавчого провадження не було додано квитанцію про сплату авансового внеску; такі дії описані ОСОБА_1 в її заяві від 02.02.2018р. та обгрунтовані важким майновим станом, непомірним розміром авансового внеску.

Також позивач не підпадає під перелік осіб, які звільняються згідно ч.2 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» від сплати такого внеску.

Разом з тим, чинний Закон України «Про виконавче провадження» не надає державному виконавцю чи органу державної виконавчої служби право прийняття рішення про звільнення від сплати або зменшення розміру авансового внеску інших категорій осіб, які не вказані в ч.2 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження».

Натомість, імперативна норма п.8 ч.4 ст.4 вказаного Закону визначає, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим.

Звідси, дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, про що останньому скеровано повідомлення № 55716278/1400 від 07.02.2018р., ґрунтуються на вимогах закону та вчинені в межах його повноважень. Також інших дій в цій ситуації і за відсутності документа про сплату авансового внеску відповідач вчинити не міг.

В частині позовної вимоги про зобов'язання відповідача відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 813/3694/14 від 30.11.2017р. колегія суддів враховує, що питання відкриття виконавчого провадження віднесено законом до виключних повноважень органів державної виконавчої служби, тобто, до дискреційних повноважень субєкта владних повноважень. В такому разі суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин. Водночас у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, суд не може зобов'язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.

Таким чином, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Також суд не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) відповідача поза межами перевірки за критеріями відповідності прийняття ним рішень (вчинення дій), передбаченими ч.2 ст.2 КАС України, перебирати на себе повноваження надані Конституцією України та Законами України органам державної виконавчої служби.

З огляду на вищенаведене вимога про зобовязання органу державної виконавчої служби відкрити виконавче провадження за виконавчим листом № 813/3694/14 від 30.11.2017р. не може бути задоволена.

Стосовно решти доводів апелянта колегія суддів вважає, що наведені порушення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини виходять за рамки наведеного спору та можуть розглядатися лише як обєктивний наслідок за результатами вирішення цього спору; також підняті апелянтом питання не стосуються розглядуваних відносин по неприйняттю виконавчого документа до виконання, а торкаються інших правовідносин із відмінним складом учасників.

Водночас, колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, цитуванні положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та висновків Європейського Суду з прав людини, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими доводи позивача відхилено.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність та необгрунтованість заявленого позову (в межах його доводів), а тому заявлений позов не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.287, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.03.2018р. в адміністративній справі № 813/784/18 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_6
Судді ОСОБА_7
ОСОБА_8

Дата складення повного судового рішення: 30.05.2018р.