Справа № 826/7259/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

22 травня 2018 року справа №826/7259/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
доУправління поліції охорони в місті Києві (далі по тексту - відповідач)
третя особаНачальник Управління поліції охорони в м. Києві полковник поліції Андрієвський А.М.
про1) визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 13 травня 2017 року №95 в частині якого до позивача - старшого сержанта поліції молодшого інспектора взводу №1 роти реагування Печерського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві ОСОБА_1 за порушення службової дисципліни було застосовано дисциплінарне стягнення - звільнення з поліції; 2) визнання протиправним та скасування наказу від 13 травня 2017 року №164 о/с в частині звільнення зі служби з поліції старшого сержанта поліції молодшого інспектора взводу №1 роти реагування Печерського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві ОСОБА_1; 3) зобов'язання відповідача поновити на посаді ОСОБА_1 на службі в Національній поліції на посаді молодшого інспектора взводу №1 роти реагування Печерського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві; 4) зобов'язання відповідача виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 травня 2017 року до дати фактичного поновлення на службі; 5) стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоду в розмірі 10 000 грн; 6) допущення негайного виконання постанови суду про присудження виплати заробітної плати ОСОБА_1 у межах суми стягнення за один місяць та поновлення ОСОБА_1 на посаді молодшого інспектора взводу №1 роти реагування Печерського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з підстав незаконності свого звільнення за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Оскільки на думку позивача, він не вчиняв таких дій, то дана обставина є підставою для поновлення його на посаді, як незаконно звільненого працівника, виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем протиправно застосовано до нього крайній вид дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, а відтак вважає, що оскаржувані накази є необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/7259/17, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач подав письмове заперечення проти адміністративного позову, в якому зазначив про відповідність оскаржуваних наказів вимогам закону, у зв'язку із виявленням за результатами службового розслідування фактів, що дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ позивачем та просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні 06 листопада 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти позову заперечив, у зв'язку із чим на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії) суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України та викладено його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

ОСОБА_1 з 21 липня 2005 року перебував на службі в органах внутрішніх справ. З 07 листопада 2015 року прийнятий на службу до Печерського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві.

Наказом Управління поліції охорони в м. Києві від 13 травня 2017 року №95 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Печерського РВ" на підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" на ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби за скоєння дисциплінарного проступку.

В подальшому, на виконання вказаного вище наказу, відповідачем видано наказ від 13 травня 2017 року №164 "По особовому складу", яким старшого сержанта поліції, молодшого інспектора взводу №1 роти реагування Печерського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві (далі по тексту - Управління Печерського РВ) ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).

Вказаний наказ прийнято за результатами службового розслідування за фактами порушення службової дисципліни окремими працівниками Управління Печерського РВ, що відображено у висновку службового розслідування від 13 травня 2017 року.

Під час проведення службового розслідування відносно позивача встановлено та відображено у висновку службового розслідування від 13 травня 2017 року, що 25 квітня 2017 року до Управління Печерського РВ надійшло спецповідомлення щодо прибуття 24 квітня 2017 року о 19 год. 30 хв. до підрозділу старшого оперуповноваженого в ОВС Київського міського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України підполковника поліції Бондарчука В.А., який повідомив, що проводитиметься перевірка по наряду реагування відділу маршруту №2353 (позивний 570), який з 20 год. 00 хв. 21 квітня 2017 року працював на службовому автомобілі "Фольксваген Джетта" державний номерний знак 1715 в рамках кримінального провадження №0004774, розпочатого за фактом викрадення коштів у громадянина Канади по вулиці Михайлівській.

Службовим розслідуванням встановлено, що 21 квітня 2017 року з 20 год. 00 хв. на вказаному маршруті на службовому автомобілі працював наряд роти реагування Управління Печерського РВ у складі: молодших інспекторів взводу №1 старших сержантів поліції ОСОБА_5 і ОСОБА_1 та поліцейського-водія взводу №1 старшого сержанта поліції ОСОБА_6

У висновку службового розслідування зазначено, що згідно даних програми "Контроль" АСЦС "Дрозд" зазначений наряд на вказаному службовому автомобілі 22 квітня 2017 року в період часу з 01 год. 19 хв. 36 с. по 01 год. 22 хв. 48 с. та з 01 год. 23 хв. 34 с. по 01 год. 28 хв. 16 с. здійснив дві зупинки по вул. Костьольній в м. Києві, між будинками №9-11 і №6 (3 хв. 12 с.) та № 17 і №10 (4 хв. 42 с.) відповідно, що не відображено у бортовому журналі вказаного службового автомобіля. Факт зупинки та спілкування працівників поліції зазначеного наряду з громадянином між будинками №9-11 і №6 по вказаній вулиці підтверджується відеозаписом, отриманим з відеореєстратора, встановленого у зазначеному службовому автомобілі.

Висновок службового розслідування містить інформацію, що згідно стенограми радіопереговорів чергової частини, пункту централізованого спостереження №1 та наряду реагування Управління Печерського РВ в період часу з 01 год. 23 хв. по 01 год. 34 хв. за 22 квітня 2017 року, вказаний наряд самоусунувся від прийняття та прибуття за сигналом "тривога" з охороняємої квартири, який черговий пульта о 01 год. 23 хв. 40 сек. передала в ефір на наряд 570, о 01 год. 24 хв. 17 с. запитала підтвердження прийняття спрацювання, о 01 год. 24 хв. 41 с. повторила його в ефір та о 01 год. 25 хв. 12 с. у зв'язку із сторонніми звуками в радіоефірі, стуками створеними людиною, попросила наряд повторити інформацію. О 01 год. 25 хв. 21 с. в радіоефірі було чути лише "70", після чого знову з'явилися сторонні звуки - стуки. О 01 год. 33 хв. 13 с. черговий пульту повідомила: "570, по Саксаганського связь восстановилась", на що наряд реагування відповів: "Поняв, відбій", що зафіксовано в електронному журналі ПТК "Інтеграл". Розбіжність між часом зафіксованим у зазначеному електронному журналі та часом зафіксованим архіватором мовлення вказаного ПЦС становить 04 хв. 50 с.

Із змісту висновку службового розслідування вбачається, що чергова пульту пункту централізованого спостереження №1 Печерського РВ Управління поліції охорони в м. Києві ОСОБА_7 пояснила, що після надходження спрацювання, пропав зв'язок, через що, остання повторила його в ефір, наряд групи реагування 570 його прийняв, але при цьому попросив повторити спрацювання, оскільки було погано чути. ОСОБА_7 декілька разів повторила спрацювання, однак чіткої відповіді про підтвердження передачі нею адреси вона так і не отримала, оскільки був поганий зв'язок. Прибуття наряду 570 не було. Про відновлення зв'язку, який був відсутній 10 хв., ОСОБА_7 повідомила в ефір, на що у відповідь почула: "Зрозумів, відбій". Остання свою вину в частині не доповіді про вказаний сигнал "тривога" до чергової частини підрозділу, не внесення інформації про дане спрацювання до добового журналу та оперативної картки визнала повністю.

В процесі службового розслідування встановлено та зазначено у висновку, що 24 квітня 2017 року до Київського міського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України надійшло доручення слідчого відділу поліції №4 Шевченківського Управління поліції Головного Управління Національної поліції в м. Києві лейтенанта поліції Падителя Я.В. в порядку статті 40 Кримінального процесуального кодексу України в рамках кримінального провадження №0004774 від 24 квітня 2017 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України, з метою перевірки факту причетності працівників Управління поліції охорони до протиправних дій відносно громадянина Канади ОСОБА_9. В ході досудового розслідування встановлено, що 22 квітня 2017 року близько 01 год. 30 хв. невстановлені слідством особи, знаходячись поблизу будинку №6 по вул. Костьольній в м. Києві, видаючи себе за працівників правоохоронних органів, під приводом перевірки документів, заволоділи грошовими коштами ОСОБА_9 у сумі 1400 грн., після чого зникли.

Висновком службового розслідування також встановлено, що 22 квітня 2017 року о 20 год. 00 хв. наряд груп реагування маршруту №570 заступив у складі молодших інспекторів груп затримання старших сержантів поліції ОСОБА_1 і ОСОБА_5 та поліцейського-водія старшого сержанта поліції ОСОБА_6 заступив у наряд. Близько 01 год. 30 хв. зазначений наряд поліції охорони, проїжджаючи по вул. Костьольній, напроти будинку №9 в м. Києві, помітив громадянина з явними ознаками сп'яніння та зупинивши транспортний засіб, запросив громадянина до службового автомобіля. При цьому ОСОБА_1 сів за кермо, ОСОБА_5 поруч з водієм, а ОСОБА_6 розмістився на задньому сидінні авто зліва, поруч із громадянином. Після цього транспортний засіб продовжив рух. Під час руху автомобіля, ОСОБА_6 провів поверхневий огляд громадянина та заволодів його грошовими коштами, які в подальшому розділив між членами екіпажу на свій розсуд.

В оскаржуваному наказі зазначено, що в ході службового розслідування позивач факт спілкування з громадянином Канади підтвердив, зазначивши, що запропонував останньому присісти до службового автомобіля та проїхати по прилеглій території, щоб знайти будинок де він проживає, на що той погодився. Під час руху службового автомобіля громадянин Канади шукав в своїх кишенях якісь документи, про що його ніхто не просив. Проїхавши близько 100 метрів останній попросив зупинити, сказавши, що впізнав будинок де живе, вийшов з машини та повідомив, що в нього зникли грошові кошти. ОСОБА_6, посвітивши ліхтарями до салону автомобіля, де сидів громадянин Канади, помітив на підлозі грошові кошти в сумі 200 грн., які підняв та передав останньому. Після цього громадянин Канади щось сказав та пішов у невідомому напрямку. Під час цієї зупинки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 залишилися сидіти в службовому автомобілі, а коли ОСОБА_6 сів до салону, наряд поїхав далі патрулювати. В своїх письмових поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що будь-яких коштів від громадянина Канади не брав, а ОСОБА_6 та ОСОБА_5 йому ніяких коштів не передавали.

Крім того, в оскаржуваному наказі стверджується, що при проведенні допиту Київським міським управлінням Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, старший наряду поліції охорони старший сержант поліції ОСОБА_1 факт причетності до протиправних дій відносно громадянина Канади ОСОБА_9 визнав повністю та надав відповідні покази, які викривають його та старших сержантів поліції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення відносно ОСОБА_9

Проте, під час проведення службового розслідування у своїх письмових поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що всі пояснення надані ним в частині обставин заволодіння чужими коштами не відповідають дійсності, оскільки були надані під психологічним впливом співробітників поліції, що проводили опитування.

Вищезазначене, на думку відповідача, вказує на факт скоєння дисциплінарного проступку позивачем, який виразився у грубому порушенні вимог абзаців 2, 3, 4, 5, 7, 10, 14 частини першої статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV, підпункту 1 пункту 1 статті 18, розділу III, пункту 1 статті 29 і пункту 2 статті 31 розділу V Закону України "Про Національну поліцію", абзаців 7, 8 пункту 1 розділу II, пунктів 3, 4 розділу IV "Правил етичної поведінки поліцейських", затверджених наказом МВС України від 09 листопада 2016 року №1179, підпунктів 3, 14, 16, 19 пункту 1 розділу V "Інструкції про організацію діяльності нарядів реагування поліції охорони", затвердженої наказом Департаменту поліції охорони від 22 грудня 2016 №199 та підпункту 1 пункту 1 наказу Департаменту поліції охорони від 02 грудня 2015 №24, в частині безпідставного вчинення поліцейського заходу до громадянина Канади, обмеження його певних прав і свобод, недотримання визначеного порядку дій при його проведенні, що призвело до недотримання службової дисципліни та законності, Присяги працівника поліції, зневаги до суспільних стандартів, негативного впливу на репутацію працівників МВС, приховання і не інформування керівництва підрозділу про дану подію, ігнорування Правил дорожнього руху та радіообміну, не відпрацювання в установленому порядку тривожного повідомлення з охоронюваного об'єкта, введення в оману керівництва Управління, а також відсутності на службі без поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про Національну поліцію", у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

У разі вчинення протиправних діянь згідно з частиною першою статті 19 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Частиною другою вказаної статті встановлено, що підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

На підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Однак, на момент виникнення спірних правовідносин Дисциплінарний статут Національної поліції України не був прийнятий в установленому Законом порядку як нормативно-правовий акт.

Проте, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відтак, діючим, станом на момент прийняття оскаржуваних наказів та судового розгляду адміністративної справи, є Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ, затверджений Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV (далі по тексту - Дисциплінарний статут). Відповідно до преамбули Дисциплінарного статуту, він визначає сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.

Підставою для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні особою рядового або начальницького складу службової дисципліни, визначення якої наведене у статті 2 цього Статуту.

За приписами статті 12 Дисциплінарного статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження, зауваження, догана, сувора догана, попередження про неповну посадову відповідальність, звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь, звільнення з органів внутрішніх справ.

Отже, недотримання службової дисципліни є дисциплінарним проступком, за вчинення якого до особи-порушника застосовуються заходи дисциплінарного стягнення, зокрема, і звільнення з органів внутрішніх справ.

Порядок накладення дисциплінарного стягнення передбачений статтею 14 Дисциплінарного статуту, яка визначає, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, вчиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України.

Згідно з пунктом 1.2 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС України від 12 березня 2013 року №230, службове розслідування призначається з метою уточнення причин і умов подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, ступеня вини особи (осіб), якою (якими) вчинено дисциплінарний проступок, а також з'ясування інших обставин.

Відповідно до пункту 2.1, підпункту 2.2.2 пункту 2.2 та пункту 2.6 Розділу ІІ Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, підставами для проведення службового розслідування є порушення особами рядового, начальницького складу (далі по тексту - РНС) службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Згідно пункту 2.5 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, підстави для призначення службового розслідування можуть міститися в повідомленнях уповноважених органів досудового розслідування, заявах і повідомленнях інших правоохоронних органів, підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації або в інших документах, отриманих в установленому законодавством України порядку.

Підставою для проведення службового розслідування є належним чином письмово оформлений наказ уповноваженого на те начальника.

Згідно пунктів 5.2-5.3 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, початок службового розслідування визначається датою видання наказу про його призначення. Завершення службового розслідування визначається датою затвердження начальником, який призначив службове розслідування, висновку за результатами службового розслідування (далі по тексту - висновок службового розслідування).

Абзацом першим пункту 5.4 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України визначено, якщо вину особи РНС повністю доведено, начальник приймає рішення про її притягнення до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ.

Як свідчать матеріали справи, Управління поліції охорони в м. Києві, приймаючи наказ від 25 квітня 2017 року №162 про призначення та проведення службового розслідування, керувалося підпунктом 2.2.2, пунктами 2.5, 2.6, 7.1 та 7.2 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, а саме: у зв'язку із надходженням з Управління Печерського РВ спецповідомлення про можливі протиправні дії 22 квітня 2017 року з боку наряду реагування цього ж відділу в складі ОСОБА_1, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в рамках кримінального провадження №0004774 від 24 квітня 2017 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України, з метою перевірки факту причетності до протиправних дій відносно ОСОБА_9 працівників Управління поліції охорони в м. Києві.

Відповідно до пункту 8.4 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, у резолютивній частині висновку службового розслідування виконавцем (комісією) зазначається, зокрема, підтвердилися чи спростувалися відомості, які стали підставою для його призначення.

Суд звертає увагу, що у пункті 3 резолютивної частини висновку службового розслідування від 13 травня 2017 року встановлено, що підтвердити чи спростувати факт заволодіння працівниками наряду реагування Печерського РВ Управління поліції охорони в м. Києві маршруту №2353 (позивний 570), які несли службу на службовому автомобілі "Фольксваген Джетта", державний номерний знак 1715, чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою громадянина Канади 22 квітня 2017 року близько 01 год. 30 хв. по вул. Костьольній в м. Києві, таким, що в межах компетенції не виявилось можливим.

Окрім цього, в матеріалах справи міститься вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року за обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 186 Кримінального кодексу України, яким затверджено угоду про примирення від 18 вересня 2017 року між потерпілим громадянином Канади ОСОБА_9 та підозрюваним ОСОБА_6 На підставі зазначеної угоди про примирення, вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2017 року, який набрав законної сили, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 186 Кримінального кодексу України, що спростовує факт причетності ОСОБА_1 до вчинення протиправних діянь відносно громадянина Канади ОСОБА_9 22 квітня 2017 року.

Суд звертає увагу, що будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт причетності позивача до вчинення протиправних дій відносно громадянина Канади ОСОБА_9, матеріали справи не містять і відповідачем надано не було.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Статтею 17 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

В результаті аналізу вищезазначених правових положень та обставин справи, суд приходить до висновку, що наказ від 13 травня 2017 року №95 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Печерського РВ" та наказ від 13 травня 2017 року №164 о/с про звільнення зі служби в поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_1 (НОМЕР_2), молодшого інспектора взводу №1 роти реагування Печерського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві, прийняті з порушенням норм чинного законодавства та за відсутності вини позивача у причетності до вчинення кримінального порушення.

Крім того, з матеріалів службового розслідування вбачається, що іншою причиною, яка стала підставою для прийняття наказу про притягнення позивача до відповідальності та подальшого звільнення, стало порушення Інструкції із здійснення підрозділами Державної служби охорони заходів майнової та особистої безпеки громадян, використання технічних засобів охорони, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23 листопада 2003 року №1429 (далі по тексту - Інструкція №1429).

Так, відповідно до пункту 4.7 Інструкції №1429, дії нарядів груп затримання (далі по тексту - ГЗ) при надходженні сигналу "Тривога" з квартири (приміщення), що охороняється, є наступними: ГЗ, отримавши від чергового пульта управління (далі по тексту - ЧПУ) адресу квартири (приміщення), з якої надійшов сигнал "Тривога", негайно найкоротшим шляхом, з дотриманням правил дорожнього руху прибуває за вказаною адресою. Під час слідування старший ГЗ (молодший інспектор ГЗ) з'ясовує особливості розташування квартири, що охороняється, розподіляє обов'язки між членами ГЗ та визначає порядок їх дій після прибуття на місце. (пункт 4.7.1 Інструкції №1429)

За неможливості вчасного виїзду ГЗ до зазначеного місця через надзвичайні обставини (затримка підозрюваних осіб, несправність автомобіля тощо) старший наряду ГЗ негайно повідомляє про це інспектора-чергового (відповідального чергового), використовуючи при цьому всі доступні засоби зв'язку (радіозв'язок, телефонний зв'язок) і далі діє за його вказівкою. (пункт 4.7.3 Інструкції №1429)

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні, а відповідачем до суду не надані докази на підтвердження порушення позивачем вимог пункту 4.7 Інструкції №1429.

Приймаючи рішення по справі, суд, крім іншого, бере до уваги наступні обставини.

Відповідно до частини 10, 15 статті 14 Дисциплінарного статуту, при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні, а до суду відповідачем не надані належні та допустимі докази врахування вищезазначених критеріїв при накладенні на позивача дисциплінарного стягнення, неможливості застосування інших заходів дисциплінарного впливу та необхідності застосування крайнього виду дисциплінарного стягнення, а саме, звільнення зі служби в поліції.

Аналогічна позиція щодо обґрунтування виду дисциплінарного покарання викладена також у постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року (справа №21-1288а15) та від 20 жовтня 2015 року (справа №21-2103а15), та крім того зазначено, що дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за своєю суттю полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет таких органів і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.

Суд звертає увагу, що висновком службового розслідування не встановлено факту вчинення та причетності ОСОБА_1 до протиправних діянь, що мають ознаки кримінального правопорушення, відносно громадянина Канади ОСОБА_9.

З приводу інших дисциплінарних порушень, які встановлені під час службового розслідування відносно ОСОБА_1 та викладені у висновку службового розслідування від 13 травня 2017 року, суд звертає увагу, що вони не є підставами, щодо яких призначено та проведене службове розслідування згідно наказу Управління поліції охорони в м. Києві від 25 квітня 2017 року №162.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На думку суду, відповідач не надав доказів, які б підтверджували скоєння ОСОБА_1 вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, наприклад, вчинення ним будь-яких дій проти інтересів служби, або дій, які суперечать покладеним на нього обов'язкам, підривають довіру до нього як носія влади чи призводять до приниження відповідного органу внутрішніх справ.

Враховуючи викладене, на підставі встановлених під час судового розгляду справи фактів та обставин, беручи до уваги, що мотиви та докази відповідача не дають підстав для висновків, які б спростовували доводи позивача, а позивачем доведено суду обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося за відсутності правових підстав.

Відтак, наказ Управління поліції охорони від 13 травня 2017 року №95 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Печерського РВ" в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на пункт 3 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, суд перевіряє обґрунтованість оскарженого рішення (наказу) відповідача.

Враховуючи, що відповідачем в ході судового розгляду справи не надано до суду документального підтвердження наявності підстав для застосування до позивача заходу дисциплінарного впливу у вигляді звільнення зі служби в поліції та не надано доказів на підтвердження законності оскаржуваного наказу про звільнення, суд вважає, що наказ начальника Управління поліції охорони в м. Києві від 13 травня 2017 року № 164 о/с "По особовому складу" в частині звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 також підлягає скасуванню, як такий, що прийнятий на підставі та на виконання пункту 1 наказу начальника Управління поліції охорони в м. Києві від 13 травня 2017 року №95 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Печерського РВ", який визнаний судом протиправним та скасований.

Разом з тим, оскільки суд прийшов до висновку щодо неправомірності наказів від 13 травня 2017 року №95 та від 13 травня 2017 року №164 о/с, задоволенню також підлягають вимоги ОСОБА_1 в частині поновлення його на службі в Національній поліції на посаді молодшого інспектора взводу №1 роти реагування Печерського районного відділу Управління поліції охорони м. Києва з 13 травня 2017 року.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 травня 2017 року до дати фактичного поновлення на посаді, а саме, винесення судом рішення, суд звертає увагу на наступне.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Обчислення середньої заробітної плати проводиться відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 (далі по тексту- Порядок №260).

Відповідно до пункту 6 Порядку №260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Так, відповідно до довідки про доходи від 07 листопада 2017 року виданої Управлінням поліції охорони в м. Києві, середньомісячне грошове забезпечення позивача складає: 6 499,06 грн.; середньоденне грошове забезпечення складає: 216,64 грн.

Доказів, які свідчили про отримання позивачем за період вимушеного прогулу будь-яких доходів, відповідачем до суду не надано.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку - з 13 травня 2017 року по дату прийняття рішення суду, а саме 22 травня 2018 року, що становить 254 робочих дні.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період у розмірі 55 026,56 грн. (254 дні х 216,64 грн.).

В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. суд керується наступним.

За приписами частини другої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Зі змісту цієї норми випливає, що в такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Згідно зі статтею 2371 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Тобто, підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові в порядку вирішення трудового спору насамперед є факт порушення будь-якого суб'єктивного права працівника, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, колективного договору, колективної угоди, трудового договору. Проте, обов'язок роботодавця з відшкодування такої шкоди виникає лише за умови, що суб'єктивне право працівника порушене внаслідок винних протиправних дій чи бездіяльності роботодавця і що моральні страждання працівника, або втрата нормальних життєвих зв'язків, або потреба в додаткових зусиллях для організації власного життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач зазначає, що самі обставини його звільнення з посади та вимушений період безробіття зруйнували сформовані ним протягом професійної кар'єри життєві зв'язки; позивач втратив роботу та залишився без засобів до існування саме у той час, коли його дружина перебувала у декретній відпустці та на його утриманні знаходилися двоє малолітніх дітей; позивач змушений замість того, аби забезпечувати родину, відвідувати судові засідання та відстоювати свої права. Все це, на думку позивача, завдає душевних страждань, принижує його честь, гідність і ділову репутацію, призводить до втрат як морального, так і матеріального характеру.

Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що встановлення судом факту незаконного звільнення ОСОБА_1, яке призвело до порушення права на працю, вже є достатнім доказом того, що позивачу було завдано моральної шкоди, та погоджується із доводами позивача про втрату нормальних життєвих зв'язків, докладання додаткових зусиль в організації свого життя через незаконне звільнення та погіршення майнового стану родини.

Разом з тим, що стосується заявленої моральної шкоди на рівні 10 000,00 грн., то позивачем не доведено, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, та не надано будь-якого розрахунку; тому, виходячи з меж розумності, суд вважає, що достатнім буде стягнути з відповідача на користь позивача за заподіяну моральну шкоду суму в розмірі 5 000,00 грн., тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Суд враховує, що питання стягнення моральної шкоди, завданої незаконним звільненням не врегульоване Законом України "Про Національну поліцію", проте, можливість відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику прямо передбачена у Кодексі законів про працю України.

Тому, з огляду на гарантовану Конституцією України рівність прав громадян, в частині неврегульованих правовідносин щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, суд вважає за можливе керуватися загальними правовими нормами Кодексу законів про працю України, який розповсюджується на всі трудові правовідносини та підлягає застосуванню у даному спорі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність звільнення позивача зі служби в поліції з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби, - виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму, суд вважає, що рішення в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць та поновлення на посаді позивача, підлягають негайному виконанню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Управління поліції охорони в місті Києві Національної поліції України (04050, м. Київ, вул. Студентська, 9; ідентифікаційний код 08596920) від 13 травня 2017 року №95 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Печерського РВ" в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Управління поліції охорони в місті Києві Національної поліції України (04050, м. Київ, вул. Студентська, 9; ідентифікаційний код 08596920) від 13 травня 2017 року №164 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

4. Поновити ОСОБА_1 на службі в Національній поліції на посаді молодшого інспектора взводу №1 роти реагування Печерського районного відділу Управління поліції охорони м. Києва з 13 травня 2017 року.

5. Стягнути з Управління поліції охорони в м. Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 55 026,56 грн. (п'ятдесят п'ять тисяч двадцять шість гривень п'ятдесят шість копійок).

6. Стягнути з Управління поліції охорони в місті Києві на користь ОСОБА_1 кошти за заподіяну моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. (п'ять тисяч гривень нуль копійок).

7. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

8. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді молодшого інспектора взводу №1 роти реагування Печерського районного відділу Управління поліції охорони м. Києва та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах стягнення суми за один місяць.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.А. Кузьменко