Справа № 826/9912/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2018-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

31 травня 2018 року справа №826/9912/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.)
доГоловного управління Національної поліції у місті Києві (далі по тексту - відповідач)
про1) визнання протиправними та скасування наказу відповідача від 05 травня 2017 року №419 о/с, яким звільнено зі служби в поліції згідно частини сьомої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" дільничного офіцера поліції відділу превенції Святошинського управління поліції у місті Києві ОСОБА_1; 2) поновлення позивача на посаді дільничного офіцера поліції відділу превенції Святошинського управління поліції у місті Києві, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з підстав незаконності свого звільнення внаслідок введення в оману працівником кадрового забезпечення, оскільки фактично ОСОБА_1 не мав бажання звільнятися та подав рапорт про звільнення зі служби за власним бажанням з метою переведення на рівнозначну посаду; позивач також зазначає, що звільнення відбулося з порушенням строку, протягом якого позивач мав можливість відкликати свій рапорт.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/9912/17, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач письмового заперечення проти адміністративного позову або відзиву до суду не надав.

В судовому засіданні 04 грудня 2017 року позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, представник відповідача проти позову заперечив; на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Наказом Головного управління Національної поліції у місті Києві від 05 травня 2017 року №418 о/с "Щодо особового складу" призначено полковника поліції ОСОБА_1, який прибув з Національної академії внутрішніх справ, дільничним офіцером поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Святошинського управління поліції з 03 травня 2017 року, закріпивши за ним спеціальний жетон з індивідуальним номером 0053402.

Згідно з наявною у справі копією довідки Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району від 02 травня 2017 року, ОСОБА_1 потрапив 02 травня 2017 року у дорожньо-транспортну пригоду, де отримав закрито-черепну травму головного мозку, садно обличчя та передньої брючної стінки, гіпертонічний криз, кризовий перебіг АТ 150/100. Відповідно до проведеного обстеження позивачу рекомендовано госпіталізацію, однак, позивач, за його словами, почував себе задовільно та з'явився до Святошинського управління поліції для проходження служби. Однак, цього ж дня позивач відчув себе погано, у зв'язку із чим був доставлений до Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району, де відбувалось його попереднє обстеження та знаходилась історія хвороби.

Зі слів позивача, 05 травня 2017 року лікар ОСОБА_2 направив позивача на стаціонарне лікування у терапевтичне відділення Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району та з 06 травня 2017 року позивач перебував на лікуванні до 19 травня 2017 року.

Суд встановив, що згідно з довідкою Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району від 05 травня 2017 року, копія якої мітиться у справі, 05 травня 2017 року ОСОБА_1 звертався в приймальне відділення Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району, за наслідком чого направлений на стаціонарне лікування в терапевтичне відділення Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району.

Як зазначає позивач, під час його перебування на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району до нього з'явилась особа чоловічої статті, яка представилась працівником відділу кадрового забезпечення Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, та повідомила про неможливість призначення позивача на посаду, у зв'язку із помилкою в наказі, а для призначення на рівнозначну посаду у тому ж управлінні поліції, ОСОБА_1 необхідно подати рапорт про звільнення зі служби за власним бажанням.

Перебуваючи на лікуванні, позивач був упевнений у тому, що для призначення на рівнозначну посаду у Святошинському управлінні поліції ОСОБА_1 попередньо необхідно написати рапорт про звільнення за власним бажанням, а тому прислухавшись до поради вказаної вище особи, написав рапорт про звільнення з поліції за власним бажанням.

Вказаний рапорт від 05 травня 2017 року позивач передав через працівника відділу кадрового забезпечення Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві.

Позивач стверджує, що після виписки з лікарні та закриття лікарняного листа, 19 травня 2017 року, ОСОБА_1 приступив до виконання своїх обов'язків згідно відомого йому наказу Головного управління Національної поліції у місті Києві від 05 травня 2017 року №418 о/с.

Проте, 21 липня 2017 року, позивач дізнався, що наказом Головного управління Національної поліції у місті Києві від 05 травня 2017 року №419 о/с "Щодо особового складу" відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" його звільнено зі служби в поліції з посади дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Святошинського управління поліції.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовано Законом України "Про Національну поліцію".

Відповідно до вимог статті 1 цього Закону Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до вимог статті 3 Закону України "Про Національну поліцію" у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з приписами статті 58 Закону України "Про Національну поліцію" призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків.

У відповідності до статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до вимог статті 60 Закону України "Про Національну поліцію" проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв'язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв'язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Разом з тим, розділом XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З правового аналізу зазначених норм вбачається, що національна поліція є структурою Міністерства внутрішніх справ і в питаннях своєї діяльності та проходження служби поліцейськими керується в тому числі і нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ. Отже, нормативно-правові акти, які прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про неї, мають застосовуватися, як норми спеціального права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Спеціальним актом законодавства, нормами якого врегульовані спірні правовідносини та чинним на час виникнення спірних правовідносин є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 (далі по тексту - Положення).

Пунктом 62 Положення визначено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться:

а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов'язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров'я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов'язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров'я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

Підпунктом "ж" пункту 64 Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Таким чином, звільнення зі служби за власним бажанням відповідно до зазначеної правової норми можливо при наявності двох обов'язкових умов: 1) власного бажання особи, яка проходить службу, для дострокового звільнення; 2) наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Відповідно до пункту 68 Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Суд зазначає, що трьохмісячний строк, встановлений зазначеною нормою, стосується періоду з дня подання рапорту про звільнення зі служби до постановлення наказу про звільнення і є обов'язковим для усіх учасників процедури звільнення, оскільки жодних винятків застосування такого строку не передбачено.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо звільнення з роботи за власним бажанням, яка викладена у постанові від 07 березня 2018 року у справі №810/2728/16, адміністративне провадження №К/9901/7417/18, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Верховний Суд зазначив, що "..аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави вважати, що за працівником, який попередив власника або уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням, упродовж двотижневого строку зберігається право на залишення на роботі, за виключенням випадку, коли на його місце запрошену іншу особу, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Крім того, оскільки звільнення у порядку, передбаченому статтею 38 КЗпП України є одностороннім волевиявленням працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, то він у будь-який момент до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви може її відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, а він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин.

При цьому, нормами чинного законодавства не передбачено право роботодавця приймати рішення про звільнення такого працівника до закінчення вказаного двотижневого строку".

Отже, у відносинах звільнення за власним бажанням поліцейського діє таке ж правило: оскільки звільнення у порядку підпункту "ж" пункту 64 Положення є одностороннім волевиявленням працівника-поліцейського, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин. Інших строків щодо звільнення за власним бажанням у Положенні не встановлено.

Суд встановив, що ОСОБА_1 написав рапорт, датований 05 травня 2017 року, про звільнення його зі служби в поліції за власним бажанням з 05 травня 2017 року, однак, Положенням не передбачено звільнення за власним бажанням у термін, менший ніж три місяці з дня подання відповідного рапорту.

Крім того, у справі відсутні докази, які б підтверджували, що обидві сторони - позивач та роботодавець, досягли згоди на звільнення у строк, коротший ніж три місяці від дня попередження про бажання звільнитися.

Таким чином, позивач мав право у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту змінити своє рішення про звільнення за власним бажанням та відкликати рапорт від 05 травня 2017 року; проте, відповідач, прийняв наказ про звільнення позивач у той же день.

Крім того, як встановлено вище, 05 травня 2017 року ОСОБА_1 звертався в приймальне відділення Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району і його направлено на стаціонарне лікування, що підтверджується відповідною довідкою.

Відповідно до листка непрацездатності серії АДА №688718 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у період з 06 травня 2017 року по 19 травня 2017 року.

Таким чином, враховуючи, що з 05 травня 2017 року по 19 травня 2017 року позивач був непрацездатний, у цей період він не міг реалізувати своє право на відкликання рапорту про звільнення за власним бажанням.

Більше того, позивач стверджує, що після виписки з лікарні він здійснював свою службову діяльність на посаді дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Святошинського управління поліції. Доказів на спростування зазначеного відповідачем до суду не надано.

Наведене свідчить, що відповідач прийняв рішення про звільнення позивача зі служби за власним бажанням до закінчення трьохмісячного строку з дати подання рапорту, що суперечить нормам Положення.

При вирішенні спору суд також враховує, що позивач писав рапорт про звільнення за власним бажанням у посттравматичному стані, а тому міг не усвідомлювати правових наслідків його реалізації.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві від 05 травня 2017 року №419 о/с "Щодо особового складу" в частині звільнення ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню, у зв'язку із чим позивача належить поновити на посаді дільничного офіцера поліції відділу превенції Святошинського управління поліції, як незаконно звільненого працівника.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на наступне.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутня довідка, яка б визначала середньомісячну заробітну плату згідно з Порядком та кількості фактично відпрацьованих днів, що унеможливлює визначити суму заробітної плати за час вимушеного прогулу, яку належить стягнути на користь позивача.

Відповідачем, у свою чергу, не надано довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату позивача, у зв'язку із чим, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у цій частині та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу без зазначення конкретної суми.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність звільнення позивача зі служби в поліції з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (08132, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15; ідентифікаційний код 40108583) від 05 травня 2017 року №419 о/с "Щодо особового складу" в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцеру поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві.

4. Стягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

5. Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцеру поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.А. Кузьменко