Справа № 824/241/18-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2018-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 р. м. Чернівці Справа № 824/241/18-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук О.І.,

позивача ОСОБА_1, представників відповідача Негрича С.І., Лесь Л.В. та Кутиніної Н.Г.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області, Державного казначейства України про визнання незаконними дії й бездіяльності, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області, Державного казначейства України про визнання незаконними дії й бездіяльності, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.

Позивач просить суд:

- визнати незаконними дії та бездіяльність посадових осіб Головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області при розгляді її звернень у вигляді скарги від 25 жовтня 2017 року, 29 листопада 2017 року (при цьому в судовому засіданні встановлено, що скарга від 27 листопада 2017 року є по суті доповнення до скарги від 25 жовтня 2017 року та була отримана відповідачем 29 листопада 2017 року), 18 січня 2018 року та при складанні акта №000070 від 02 січня 2018 року;

- зобов'язати Головне управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області вчинити дії, передбачені законом щодо розгляду її звернення від 25 жовтня 2017 року з приводу порушення прав споживача, у повній відповідності з законом та додержанням його прав та законних інтересів та в межах наданих повноважень;

- стягнути з Державного казначейства України на свою користь на відшкодування завданої їй неправомірними діями посадових осіб Головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області моральної шкоди 5 тисяч гривень.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на порушення Головним управлінням Держпродспоживслужби в Чернівецькій області вимог Закону України "Про звернення громадян" при розгляді її скарги від 25 жовтня 2017 року та доповненням до неї від 27 листопада 2017 року, скарги від 18 січня 2018 року. Зокрема, вказувала, що названі скарги по суті так і не були розглянуті; відповідачем, в порушення вимог статей 18, 19 Закону України "Про звернення громадян", не було запрошено її для розгляду скарг, на чому вона наполягала у скаргах від 25 жовтня 2017 року та 18 січня 2018 року. Також позивач вказувала, що такими неправомірними діями відповідачем завдано їй глибоких моральних травм, душевного болю.

В судовому засіданні позивач підтримала заявлений позов та просила суд його задовольнити повністю.

Головне управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області щодо задоволення позову заперечувало, надавши відзив на позовну заяву. Відповідач, посилаючись на дотримання вимог Закону України "Про звернення громадян", Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", вказував про правомірність своїх дій при розгляді скарг позивача від 25 жовтня 2017 року з доповненням до неї від 27 листопада 2017 року, від 18 січня 2018 року.

В судовому засіданні представники Головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області щодо позову заперечували та просили суд у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві.

Державне казначейство України свою позицію відносно даного спору не повідомило.

Указаний відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив.

Частиною першою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи викладене, за відсутності підстав для відкладення розгляду справи, передбачених частиною другою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача - Державного казначейства України.

Заслухавши пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держпродспоживслужби у Чернівецькій області зі скаргою, в якій просила розглянути наступні питання: 1) порушення Укртелекомом Закону України "Про звернення громадян", що полягає в порушенні встановленого порядку прийняття скарг на роботу Укртелекому; 2) про безпідставне одностороннє включення в абонентну плату за телефонний зв'язок, плати за послуги, які нею не замовлялися, котрих вона не потребує і котрими ніколи не користується; 3) про не виконання заявки від 15 листопада 2016 року на ремонт та відновлення радіомовлення, безпідставне закриття заявки на ремонт без виконання робіт, безпідставне нарахування плати; 4) про виконання ремонтних робіт по відновленню роботи телефону у вересні 2017 року лише через три тижні після звернення на Урядову лінію; 5) про безпідставне нарахування заборгованості та відключення телефону.

Просила Головне управління Держпродспоживслужби у Чернівецькій області розглянути її звернення в межах їхньої компетенції, вжити відповідних заходів та зобов'язати Укртелеком привести абонентну плату у відповідність до послуг, які вона потребує та використовує, відповідно здійснити перерахунок нарахованої плати, списавши безпідставну нараховану заборгованість за не надані послуги, плату за радіоточку, а також здійснити ремонтні роботи по поновленню роботи радіомовлення та поновити телефонний зв'язок в її будинку.

Разом із цим просила зобов'язати Укртелеком направляти рахунки на оплату завчасно, тобто до 10 числа щомісячно, а не за один день до проведення оплати, оскільки вона має право проводити оплату на протязі 10 днів з часу отримання рахунку.

Вказану скаргу Головне управління Держпродспоживслужби у Чернівецькій області отримало 01 листопада 2017 року та 03 листопада 2017 року звернулось до голови Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів Лапи В.І. із листом №24.7/01-14/456/4354, в якому просило надати погодження на проведення позапланового заходу зі здійснення державного нагляду (контролю) діяльності суб'єкта господарювання Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" Чернівецька філія.

Листом №24-7/01-14/514/4810 від 01 грудня 2017 року Головне управління Держпродспоживслужби у Чернівецькій області повідомило позивача, що у зв'язку із тим, що на даний час не отримано погодження на проведення позапланової перевірки за її зверненням, та у відповідності до статті 20 Закону України "Про звернення громадян" термін розгляду її звернення продовжено на 15 днів.

Листом №24-07/02-5481 від 15 грудня 2017 року Головне управління Держпродспоживслужби у Чернівецькій області повідомило позивача, що згідно статті 20 Закону України "Про звернення громадян" загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні не може перевищувати 45 днів.

В листі зазначено, що на даний час за її зверненням не отримано погодження на проведення позапланової перевірки, а загальний термін розгляду скарги завершився.

27 листопада 2017 року позивачем подано до Головного управління Держпродспоживслужби у Чернівецькій області доповнення до скарги на порушення прав споживача Укртелекомом, в якій скаржник просила отримати від Укртелекому перелік послуг та економічний розрахунок абонентної плати щодо надання їй послуг телефонного зв'язку, а також економічний розрахунок помісячної плати, яка їй нараховується щомісячно, а також інформацію про вхідні та вихідні розмови з її телефонного номера за період з 25 жовтня по 11 листопада 2017 року.

18 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держпродспоживслужби у Чернівецькій області зі скаргою, в якій просила повернутися до розгляду її скарги від 25 жовтня 2017 року, провести її розгляд іншими перевіряючими особами, з дотриманням вимог закону, з її участю та просила відповідного захисту її як споживача та вжиття відповідних заходів в межах компетенції Головного управління держпродспоживслужби у Чернівецькій області щодо надавача послуг, який здійснює свою діяльність з порушенням законів та прав споживачів.

Крім цього, просила надати належну оцінку професійній діяльності особам, які провели розгляд її звернення неякісно та з порушенням законів та її прав та вжити заходів з даного приводу відповідних заходів.

Листом №24.07/02-599 від 31 січня 2018 року Головним управлінням Держпродспоживслужби у Чернівецькій області надано відповідь, в якій повідомлено ОСОБА_1, що на виконання погодження Мінекономрозвитку України від 04 грудня 2017 року №3631-06/44385-03 і доручення Держпродспоживслужби на проведення позапланового заходу контролю ПАТ "Укртелекомом", отриманого Головним управлінням держпродспоживслужби у Чернівецькій області 19 грудня 2017 року, а Управлінням захисту споживачів отримано 21 грудня 2017 року та відповідно до наказу Головного управління держпродспоживслужби у Чернівецькій області від 27 грудня 2017 року №1187-ОД, направлення на проведення перевірки від 27 грудня 2017 року №85 Управлінням захисту споживачів в межах наданих повноважень проведено позапланову перевірку ПАТ "Укртелекомом".

Також повідомлено ОСОБА_1, що враховуючи те, що термін розгляду її звернення закінчився, а перевірка була проведена виключно на виконання доручення Держпродспоживслужби, її вимоги про розгляд скарги за її участю не підпадають під дію статті 18 Закону України "Про звернення громадян".

Разом із цим, посилаючись на статтю 8 Закону України "Про звернення громадян", зазначено, що не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом, від одного і того ж громадянина, з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті. Вказано, що проведення повторної перевірки суперечить вимогам чинного законодавства.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що листом №Д-153/7691 від 11 грудня 2017 року Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів повідомила Головне управління Держпродспоживслужби у Чернівецькій області про направлення на його адресу листа Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 04 грудня 2017 року №3631-06/44385-03 щодо погодження на проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) за зверненням гр. ОСОБА_1 для вжиття заходів відповідно до вимог чинного законодавства.

У зв'язку із цим згідно направлення Головного управління Держпродспоживслужби у Чернівецькій області на проведення перевірки від 24 грудня 2017 року №85, наказу на проведення позапланової перевірки від 27 грудня 2017 року №1187-ОД посадовими особами Головного управління держпродспоживслужби у Чернівецькій області у період з 28 грудня по 29 грудня 2017 року, 02 січня 2018 року проведено позаплановий захід контролю (нагляду) ПАТ "Укртелекомом" Чернівецька філія, що здійснює діяльність за адресою: вул. Університетська 4 , м. Чернівці.

За результатами вказаної перевірки складено акт перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів №000070 від 02 січня 2018 року.

До встановлених обставин суд застосовує наступні норми права та робить відповідні висновки.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З обставин справи вбачається, що спірні відносини виникли у зв'язку зі зверненням позивача до Головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області зі скаргами відповідно Закону України "Про звернення громадян".

Так, статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів, забезпечення громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення визначає Закон України "Про звернення громадян" від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР (далі - Закон №393/96-ВР).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону №393/96-ВР передбачено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Так, заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Згідно статті 4 Закону №393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Статтею 7 Закону №393/96-ВР визначено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обгрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Порядок розгляду звернень у формі заяв та скарг визначений статтями 15 та 16 вищевказаного Закону.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону №393/96-ВР скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Статтею 18 Закону №393/96-ВР визначено права громадянина при розгляді заяви чи скарги.

Громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Згідно статті 19 Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не відміняє вимоги частини дев'ятої цієї статті.

Відповідно до статі 20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

З наявних у матеріалах справи скарг ОСОБА_1 від 25 жовтня 2017 року та від 18 січня 2018 року, адресованих Головному управлінню Держпродспоживслужби в Чернівецькій області, вбачається, що позивач просила розглянути ці скарги за її участі, тобто заявник скористалась своїм правом, передбаченим статтею 18 Закону №393/96-ВР.

Так, згідно положень статті 18 та 19 Закону №393/96-ВР громадянин, який звернувся із скаргою до органів державної влади має право, зокрема, особисто брати участь у перевірці поданої скарги, бути присутнім при розгляді скарги, а орган, що розглядає скаргу зобов'язаний на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає скаргу.

Проте, як вбачається зі встановлених судом обставин справи, Головним управлінням Держпродспоживслужби в Чернівецькій області названі скарги всупереч положенням абзацу 4 частини першої статті 19 Закону №393/96-ВР розглянуті без участі ОСОБА_1

Посилання відповідача на те, що після отримання 01 листопада 2017 року скарги позивача від 25 жовтня 2017 року ним було направлено лист від 03 листопада 2017 року до вищестоящого органу з проханням надати погодження на проведення позапланового заходу зі здійснення державного контролю (нагляду) діяльності ПАТ «Укртелеком» Чернівецька філія суд оцінює критично, оскільки зазначене не звільняло відповідача від обов'язку, передбаченого абзацом 4 частини першої статті 19 Закону №393/96-ВР.

В судовому засіданні представниками відповідача не було надано обґрунтованих пояснень щодо причин не запрошення позивача при розгляді її скарги як від 25 жовтня 2017 року з урахуванням доповнення до неї від 27 листопада 2017 року, так і скарги від 18 січня 2018 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено право позивача, передбачене статтею 18 Закону України "Про звернення громадян", на розгляд поданих нею скарг за її участю.

Крім цього, дослідивши наявні у справі матеріали, суд погоджується з доводами позивача про те, що відповідачем в порушенням наведених вище вимог статей 19, 20 Закону №393/96-ВР фактично не було надано об'єктивну, всебічну та своєчасну відповідь на питання, зазначені у скарзі ОСОБА_1 від 25 жовтня 2017 року з урахуванням доповнення до неї від 27 листопада 2017 року.

Поряд з цим відповідач стверджував про не порушення строків розгляду, передбачених статтею 20 Закону №393/96-ВР, звернення позивача від 25 жовтня 2017 року з урахуванням доповнення від 27 листопада 2017 року, адже станом на 15 грудня 2017 року ним не було отримано погодження на проведення позапланового заходу зі здійснення державного контролю (нагляду) діяльності ПАТ «Укртелеком» Чернівецька філія.

Між тим, такі доводи суд вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Названі відповідачем обставини не звільняли його від обов'язку надати позивачу обґрунтовану та своєчасну відповідь на скаргу від 25 жовтня 2017 року з урахуванням доповнення до неї від 27 листопада 2017 року відповідно до вимог Закону №393/96-ВР.

При цьому, як наголосила позивач в судовому засіданні та вбачається зі змісту скарги від 25 жовтня 2017 року з урахуванням доповнення до неї від 27 листопада 2017 року, заявник не просила Головне управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області провести позаплановий захід зі здійснення державного контролю (нагляду) діяльності ПАТ «Укртелеком» Чернівецька філія.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині оскарження дій та бездіяльності Головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області при розгляді звернень позивача у вигляді скарги від 25 жовтня 2017 року з урахуванням доповнення до неї від 27 листопада 2017 року та скарги від 18 січня 2018 року; та щодо зобов'язання Головне управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області вчинити дії, передбачені законом щодо розгляду її звернення від 25 жовтня 2017 року з приводу порушення прав споживача, у повній відповідності з законом та додержанням його прав та законних інтересів та в межах наданих повноважень.

Повноваження суду при вирішені справи передбачені статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відтак, в межах спірних правовідносин суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде визнання протиправною бездіяльності Головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області щодо нерозгляду скарги ОСОБА_1 від 25 жовтня 2017 року з урахуванням доповнення до неї від 27 листопада 2017 року та скарги від 18 січня 2018 року за участю скаржника відповідно до вимог Закону України "Про звернення громадян" та зобов'язання указаного відповідача провести повторний розгляд скарги ОСОБА_1 від 25 жовтня 2017 року з урахуванням доповнення до неї від 27 листопада 2017 року та скарги від 18 січня 2018 року із дотриманням прав скаржника, передбачених Законом України "Про звернення громадян".

Поряд з цим позовні вимоги ОСОБА_1 в частині оскарження дій Головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області при складанні акта №000070 від 02 січня 2018 року є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, рішення суб'єкта владних повноважень у контексті положень Кодексу адміністративного судочинства України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії. При цьому під рішенням розуміється владне волевиявлення суб'єкта владних повноважень, викладене за встановленою формою, спрямоване на врегулювання тих чи інших суспільних відносин, що має обов'язковий характер та породжує певні правові наслідки.

Згідно пункту 18 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Отже, в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення як індивідуальний акт суб'єкта владних повноважень, яке прийнято на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг і стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, а його дія вичерпується його виконанням або має визначений строк. Оскаржуване рішення має безпосередньо порушувати права, свободи або інтереси позивача.

Суд зазначає, що акт перевірки та викладені в ньому факти і висновки не є рішеннями суб'єкта владних повноважень, що породжують для позивача певні правові наслідки. Акт перевірки є виключно носієм доказової інформації про виявлені державним органом під час проведення перевірки порушення суб'єктами господарювання вимог законодавства, обов'язковим документом, на підставі якого приймається відповідне рішення державного органу, який не позбавлений права викладати в акті перевірки висновки щодо зафіксованих обставин, та в подальшому, у разі виникнення спору щодо вчинення ним дій та рішень, що приймаються на підставі такого акту, обґрунтувати ними власну позицію щодо наявності певних порушень, допущених суб'єктом господарювання.

Відтак, акт №000070 від 02 січня 2018 року є по суті джерелом інформації та сам по собі не порушує жодних прав або інтересів ОСОБА_1

Вказаний акт не є правовим актом індивідуальної дії в розумінні пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, акт №000070 від 02 січня 2018 року не може бути оскаржений ОСОБА_1 в судовому порядку згідно правил Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначене виключає визнання в судовому порядку протиправними дій Головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області при його складанні, а тому позовні вимоги в названій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Державного казначейства України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн, то варто зазначити таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно частини п'ятої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до частин другої та третьої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

За загальними підставами деліктної відповідальності, а також згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" правовою підставою відповідальності за завдану шкоду є правопорушення, складовими елементами якого є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому відсутність хоча б однієї складової виключає можливість відшкодування шкоди.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю вони заподіяні), в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Пунктом 9 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

За змістом частини першої статті 73 і частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Однак, в ході судового розгляду справи позивач не надала суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв'язку між оскаржуваною бездіяльністю відповідача та завданням їй моральної шкоди (у вигляді розладів здоров'я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

Враховуючи наведені положення та беручи до уваги те, що позивач не довела чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідача, наявність вини заподіювача, розмір заявленої шкоди - 5000,00 грн, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача.

Сам лише факт порушення прав позивача, передбачених Законом №393/96-ВР, не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Крім цього, відмовляючи в указаній частині позову, суд також зважає на те, що вимога про стягнення моральної шкоди безпідставно звернута ОСОБА_1 до Державного казначейства України, адже названий державний орган в межах спірних відносин не вчиняв відносно позивача жодних порушень, водночас згідно наведених вище правил моральна шкода може бути відшкодована тим органом державної влади, який її завдав.

Щодо посилань позивача у позові та Головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області у відзиві на обставини, пов'язані із ПАТ «Укртелеком» Чернівецька філія, та надані на їх підтвердження докази, то такі дослідженню не підлягають, оскільки не стосуються спірних правовідносин, які виникли у зв'язку зі скаргами ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області в рамках Закону №393/96-ВР.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В ході судового розгляду справи відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність оскаржуваних дій (бездіяльності).

Щодо розподілу судових витрат варто зазначити таке.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки позивача ухвалою суду від 23 березня 2018 року звільнено від сплати судового збору за подання даного позову до суду, то підстави для розподілу судових витрат в частині судового збору відсутні.

Доказів понесення та, відповідно, розміру інших судових витрат, які ОСОБА_1 сплатила у зв'язку з розглядом цієї справи, позивачем не надано.

З огляду на викладене та керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області щодо нерозгляду скарги ОСОБА_1 від 25 жовтня 2017 року з урахуванням доповнення до неї від 27 листопада 2017 року та скарги від 18 січня 2018 року за участю скаржника відповідно до вимог Закону України "Про звернення громадян".

Зобов'язати Головне управління Держпродспоживслужби в Чернівецькій області провести повторний розгляд скарги ОСОБА_1 від 25 жовтня 2017 року з урахуванням доповнення до неї від 27 листопада 2017 року та скарги від 18 січня 2018 року із дотриманням прав скаржника, передбачених Законом України "Про звернення громадян".

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Чернівецький окружний адміністративний суд до Вінницького апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 04 червня 2018 року.

Суддя О.П. Лелюк