Справа № 161/13821/17
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 рокуЛьвів№ 876/2207/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,
суддів Сапіга В.П., Улицького В.З.,
за участю секретаря Мельничук Б.Б.
представника апелянта Малишко С.О.
позивача ОСОБА_1
представника позивача Носков О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2018 року (ухвалене головуючим суддею Пушкарчук В.П. у м. Луцьку о 10 год. 36 хв., повний текст рішення складено 02 лютого 2018 року) у справі № 161/13821/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області про стягнення заборгованості по заробітній платі за час проходження військової служби,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі за час проходження військової служби.
В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що з 09.11.2010 по 18.04.2017 перебував на посаді голови Несвічівської сільської ради Луцького району Волинської області. 18.08.2015 Луцьким об`єднаним військовим комісаріатом був мобілізований на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» і направлений для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 , що підтверджується записами у військовому квитку № НОМЕР_2 . Під час проходження служби 19.10.2016 позивач підписав контракт з Державною прикордонною службою України про проходження військової служби строком на 6 місяців. 19.04.2017 року на підставі наказу командира в/ч 9971 №83/ос був звільнений з військової служби в запас. Однак відповідач з 01.09.2016 до моменту звільнення з посади голови Несвічівської сільської ради Луцького району, не виплатив позивачу заробітну плату. У зв`язку з цим позивач звернувся з заявою до відповідача, на що листом № 429/01.10 сільська рада на його заяву про невиплату заробітної плати повідомила про неоднозначність правових норм, які регулюють вказані правовідносини.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.01.2018 адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час проходження військової служби з 01.09.2016 по 18.04.2018 включно в розмірі 31818, 14 (тридцять одна тисяча вісімсот вісімнадцять гривень чотирнадцять копійок). В стягненні моральної шкоди відмовлено за безпідставності.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач був мобілізований і проходив військову службу за мобілізацією та в подальшому за контрактом, а тому на позивача поширюються гарантії передбачені ст. 119 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), в тому числі на збереження середнього заробітку.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що строк повноважень сільського голови Несвічівської сільської ради Грабаровського В.Р. фактично закінчилися 05.11.2015 в день набуття повноважень новим сільським головою ОСОБА_2 . Крім цього вказує на те, що на позивача не поширюються норми ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки позивач здійснював свої повноваження на виборній посаді в органах місцевого самоврядування, які цією статтею не передбачені.
Позивачем на апеляційну скаргу подано відзив, в якому покликається на те, що він, як громадянин України був мобілізований і проходив військову службу за мобілізацією та в подальшому за контрактом, а тому на нього поширюються гарантії встановленні ч. 3 ст. 119 КЗпП України в тому числі на збереження середнього заробітку. З огляду на це вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обгрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права та підлягає залишенню без змін.
Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В судовому засіданні позивача та його представник заперечили щодо задоволення та надали пояснення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що згідно записів у трудовій книжці позивач з 09.11.2010 по 18.04.2017 перебував на посаді голови Несвічівської сільської ради Луцького району Волинської області. Рішенням сесії Несвічівської сільської ради №1/1 від 05.11.2015 був звільнений у зв`язку з закінченням строку повноважень згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» 18.04.2017.
18.08.2015 Луцьким об`єднаним військовим комісаріатом ОСОБА_1 був мобілізований на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» і направлений для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 , що підтверджується записами у військовому квитку № НОМЕР_2 .
19.10.2016 під час проходження служби позивач підписав контракт з Державною прикордонною службою України про проходження військової служби строком на 6 місяців.
19.04.2017 року на підставі наказу командира в/ч 9971 №83/ос був звільнений з військової служби в запас
У зв`язку з тим, що з 01.09.2016 до моменту звільнення з посади голови Несвічівської сільської ради Луцького району, позивачу не виплачувалась заробітна плата, останній звернувся із заявою до відповідача, на що листом № 429/01.10 сільська рада на його заяву про невиплату заробітної плати повідомила про неоднозначність правових норм, які регулюють вказані правовідносини.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачає, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно з ч.1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Частиною 3 ст. 119 КЗпП України встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
З метою визначення механізму виплати компенсації, Кабінетом Міністрів України постановою № 105 від 04.03.2015 було затверджено Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. (далі Порядок № 105)
Пунктом 2 Порядку № 105 визначено, що головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінсоцполітики.
Для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення.
Згідно п. 3 Порядку № 105, бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу.
Працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, компенсація з бюджету середнього заробітку здійснюється на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.
У відповідності до п. 4 Порядку № 105 для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 1, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа структурному підрозділу соціального захисту населення копій зазначених звітів, а також зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 2.
Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.
Вказана постанова є підзаконним нормативно-правовим актом, прийнятим на основі та відповідно до ст. 119 КЗпП України, і спрямована на виконання правових приписів, що містяться у ній. Відповідно, її зміст не може суперечити змісту нормативно-правового акту вищої юридичної сили, яким є КЗпП України, зокрема й щодо дії за колом осіб, на яких він поширюється, до того ж цей підзаконний нормативно-правовий акт не містить жодних застережень щодо його непоширення на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування.
Керуючись наведеним вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач був мобілізований і проходив військову службу за мобілізацією та в подальшому за контрактом, на позивача поширюються гарантії передбачені ст. 119 КЗпП України, в тому числі на збереження середнього заробітку.
Щодо покликання апелянта на положення ч. 6 ст. 119 КЗпП України, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що таке є безпідставним, оскільки вказана норма прийнята Законом № 1971-VІІІ 22.03.2017, який набрав чинності лише 16.04.2017 відповідно до якої, гарантії, визначені у частині третій цієї статті, в частині збереження місця роботи, посади не поширюються на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився.
Однак суд погоджується з доводами позивача викладеними у візиві, що такі гарантії не поширюються лише в частині збереження місця роботи, посади, а продовжують поширюватися на гарантію збереження середнього заробітку, як це визначено ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Суд апеляційної інстанції з системного аналізу законодавчих положень та обставин справи дійшов висновку про правильність задоволення частини позовних вимог судом першої інстанції і вважає, що доводи в апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2018 року у справі № 161/13821/17 без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. П. Сапіга
В. З. Улицький
Повне судове рішення складено 04 червня 2018 року