Справа № 826/3588/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

24 травня 2018 року м. Київ№ 826/3588/17
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Аблова Є.В., за участю секретаря судового засідання Борсуковської А.О.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представника третьої особи: Штронди А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання протиправним рішення про державну реєстрацію та скасування державної реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича за участю третьої особи публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання протиправним рішення про державну реєстрацію та скасування державної реєстрації.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від14.03.2017 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Предметом розгляду в межах даної справи є рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. про державну реєстрацію права власності ПАТ «КБ «Приватбанк» на нерухоме майно - квартири АДРЕСА_1.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та ПАТ «КБ «Приватбанк» укладено іпотечний договір №KIL0G0 від 12.12.2007, згідно з яким банк прийняв в іпотеку наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2

29.09.2016 відповідачем здійснено реєстрацію права власності ПАТ «КБ «Приватбанк» на квартиру АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору №KIL0G0 від 12.12.2007 та договору відступлення права вимоги 930/08 від 23.05.2008.

Проте, як зазначає позивач, його не було повідомлено про укладання договору відступлення права вимоги 930/08 від 23.05.2008, а також зазначив, що відповідач здійснив заміну одного власника нерухомого майна на іншого під час дії арешту спірного нерухомого майна.

В судовому засіданні 24.05.2018 ПАТ «КБ «Приватбанк» заявило клопотання про закриття провадження у справі.

В обґрунтування вказаного клопотання третя особа посилається на те, що спірні правовідносини щодо прийняття відповідачем рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за ПАТ «КБ «Приватбанк» є похідними від договірних (приватно - правових) відносин, а існуючий між сторонами у справі спір, хоч і стосується рішення суб'єкта владних повноважень, проте випливає із правовідносин іпотеки та захисту цивільних прав на нерухоме майно.

Тому, на думку третьої особи, вказаний спір не є публічно - правовим та не належить до юрисдикції адміністративного суду.

Представник позивача проти задоволення даного клопотання заперечив, посилаючись на його необґрунтованість.

Заслухавши пояснення представника третьої особи щодо закриття провадження у справі, з'ясувавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення питання про закриття провадження у справі, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

За змістом статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно із частиною 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Під суб'єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів (пункти 1, 4 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною 3 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Згідно із частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним зі способів захисту цивільного права є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини першої статті 16 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, випливають виключно з договірних та зобов'язальних правовідносин при виконанні умов кредитного договору та договору іпотеки, тобто є приватно - правовими, а позовні вимоги про визнання дій відповідача протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є похідними від вимог у приватно - правовому спорі, заявлені разом з ними.

Таким чином, предметом розгляду в цій справі є не стільки дії та рішення державного реєстратора як суб'єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки законність набуття третьою особою права власності на об'єкт нерухомості, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі «Занд проти Австрії» від 12.10.1978 вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З аналізу наведених вище норм слідує, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від основного принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 вищезгаданої Конвенції.

Вказана позиція суду узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.04.2018 у справі №11-216апп18, висновки яких є обов'язковими для врахування судами у відповідності до положень статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття провадження в адміністративній справі оскільки спір у ній не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Частиною 1 статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Відповідно до вищезазначених положень законодавства, позивачу слід звернутися до місцевого загального суду.

Керуючись положеннями статей 238, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

УХВАЛИВ:

1. Клопотання публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про закриття провадження у справі задовольнити.

2. Закрити провадження у справі №826/3588/17 за позовом за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про визнання протиправним рішення про державну реєстрацію та скасування державної реєстрації.

3. Роз'яснити, що повторне звернення з тією самою заявою до адміністративного суду не допускається.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом п'ятнадцяти днів за правилами, встановленими статтями 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов