Справа № 815/4130/17
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2018-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4130/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2018 року м. Одеса

У залі судових засідань № 31

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

суддя - доповідач - Балан Я.В.,

суддя - Андрухів В.В.,

суддя - Кравченко М.М.,

при секретарі судового засідання - Сидоренко Ю.С.

за участю сторін:

представник позивачів - ОСОБА_1,

представник відповідачів - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та неповнолітніх дітей ОСОБА_3 Сумайї Рінатівни, ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та неповнолітніх дітей ОСОБА_3 Сумайї Рінатівни, ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про:

визнання неправомірним та скасування рішення №283-17 від 30.06.2017р., яким ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

визнання неправомірним та скасування рішення №282-17 від 30.06.2017р., яким ОСОБА_4 та її малолітнім дітям ОСОБА_6, 20.06.2011р.н. та ОСОБА_5, 28.07.2012р.н., в інтересах яких вона діє, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобовязання прийняти рішення про визнання позивачів біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 07.02.2018р. розгляд справи №815/4130/17 за позовною заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 Сумайї Рінатівни, ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень, зобовязання вчинити певні дії призначено проводити у порядку загального позовного провадження, за новою редакцією КАС України.

Ухвалою суду від 27.04.2018р. закрито підготовче провадження по справі №815/4130/17.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є подружжям, прибули до України разом зі своїми неповнолітніми дітьми ОСОБА_6, 20.06.2011р.н. та ОСОБА_5, 28.07.2012р.н., в інтересах яких вона діє. У серпні 2016 року позивачі звернулись до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні, однак, 03.08.2018р. отримали повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішень ДМС України №282-17 від 30.06.2017р., №283-17 від 30.06.2017р. Позивачі вважають, вказані рішення ДМС України є неправомірними та необґрунтованими, з тих підстав, що позивачі є громадянами ОСОБА_7 Федерації та під час проживання у країні походження зазнали переслідувань, у звязку з тим, що є членами партії «Хізб-ут-Тахрір». Позивачі вказують, у відношенні ОСОБА_4 (дружини ОСОБА_3Р.) була відкрита кримінальна справа через її участь у вищевказаній партії та у разі повернення до країни походження позивачі можуть зазнати переслідування через їхні політичні переконання.

У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, з підстав наведених у запереченнях на позовну заяву (Т.1, а.с. 27-44), зазначивши, що позивачем не були надані до територіального підрозділу ДМС жодних обґрунтованих підтверджень можливим переслідуванням у випадку повернення на батьківщину. Незважаючи на арешт своєї дружини, позивач продовжував безперешкодно відвідувати партійні збори, не зважаючи, при цьому, на погрози або переслідування. Отже, при розгляді заяв позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ними обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте, з огляду на імперативні приписи ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011р. відповідач правомірно відмовив у визнанні їх біженцями або особами, які потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус надається.

Заслухавши пояснення сторін та свідків, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заперечення на позовну заяву відповідача, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, судом встановивлено наступне.

Матеріалами особової справи позивачів підтверджується, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянин ОСОБА_7 Федерації, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, РФСР, за національністю росіян, за етнічною належністю татарин, за віросповіданням мусульман-суніт.

За сімейним станом одружений на громадянці ОСОБА_7 Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з якою має двох дітей неповнолітніх: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 та доньку на імя ОСОБА_5 Сумайя Рінатівна, ІНФОРМАЦІЯ_5. Діти вписані до довідки про звернення за захистом та походять за особовою справою його дружини (ОС №2016OD0134).

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, має вищу освіту: середню освіту здобув у загальноосвітній школі № 3, м. Альмєтьєвськ, протягом 1990 1999 років (атестат знаходиться на території ОСОБА_7 Федерації); Альмєтьєвському політехнічному технікумі за спеціальністю «буріння нафтових свердловин» протягом 1999 2003 років; повну вищу освіту шукач захисту здобув у Альмєтьєвському державному нафтовому інституті, ОСОБА_7 Федерації, м. Альмєтьєвськ на заочній формі навчання, за спеціальністю «розробка та експлуатація нафтових та газових родовищ» протягом 2003 2007 років.

На батьківщині заявник офіційно працював: оператором з видобутку нафти та газу у організації «Тат-Нефть», НГДУ «Альмєтьєв-Нефть), ОСОБА_7 Федерація, м. Альмєтьєвськ, протягом 2003-2013 років; офіційно працював водієм категорії «Б» на Альмєтьєвському заводі залізобетонних виробів, ОСОБА_7 Федерація, м. Альмєтьєвськ, протягом 2013 року; неофіційно працював автослюсарем на автосервісі з ремонту автомобілів, ОСОБА_7 Федерація, м. Альмєтьєвськ, з кінця 2013 року до виїзду з країни громадянської належності у 2016 році.

На території України шукач захисту офіційно не працює, неофіційно займається періодичними заробітками.

Так, на території ОСОБА_7 Федерації, починаючи з 2009 року є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», у якій займався вивченням та подальшим поширенням ОСОБА_8 у розумінні представників партії «Хізб ут-Тахрір», влаштуванням святкування релігійних свят.

У подальшому на початку серпня 2016 року ОСОБА_3 разом з дружиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, вибув з постійного місця проживання на території ОСОБА_7 Федерації, автомобільним транспортом, що був заздалегідь замовленим заявником через сервіс «Blablacar», державний кордон перетнув нелегально, поза пунктом пропуску, пішки через поле.

18.08.2016р. ОСОБА_3, 17.11.1983 року звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту.

В обґрунтування причин виїзду з країни громадянської належності заявник називає бажання виїхати за межі країни громадянської належності разом зі своєю дружиною, проти якої була порушена кримінальна справа на батьківщині через її участь у забороненій на території ОСОБА_7 Федерації партії «Хізб ут-Тахрір». Також, заявник зазначив, що не може наразі добровільно повернутись до ОСОБА_7 Федерації через можливість свого увязнення за організацію втечі своєї дружини з під домашнього арешту та можливе притягнення до кримінальної відповідальності, у звязку із членством у партії «Хізб ут-Тахрір».

31.05.2017р. Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок по справі №2016OD0133, яким враховуючи невідповідність заяви вимогам п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» №3671-VI від 08.07.2011р. та через наявність умов передбачених абз. 5 п. 1 ст.6 зазначеного Закону відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_7 Федерації ОСОБА_3, 17.11.1983 року (Т.2, а.с.11-40)

Також, судом встановлено, що громадянка ОСОБА_7 Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка м. Брєжнєв Татарської АРСР, СРСР, за національністю росіянка, за етнічною належністю татарка, за віросповіданням мусульманка-суніт.

За сімейним станом заміжня за громадянином ОСОБА_7 Федерації ОСОБА_3, 17.11.1983 року, з яким має двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 та доньку на імя ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5. Діти зазначені у довідці про звернення за захистом матері та проходять за її особовою справою.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, має середню спеціальну освіту, яку здобула у середній школі №52 (ОСОБА_7 Федерація, м. Набережні Челни, протягом 1991-2002 років) та у медичному коледжі за кваліфікацією фельдшер, за спеціальністю лікувальна справа (ОСОБА_7 Федерація, м. Набережні Челни, протягом 2002-2006 років). За результатами навчання отримала диплом про отримання середньої професійної освіти. 05.07.2006р. рішенням кваліфікаційної комісії було присвоєно спеціальність «лікувальна справа».

На батьківщині ОСОБА_4 офіційно працювала медсестрою у медпункті заводу «Камаз» (ОСОБА_7 Федерація, м. Набережні Челни, протягом 2006 року), медсестрою у поліклініці №3 (ОСОБА_7 Федерація, м. Набережні Челни, протягом 2007-2008 років), медсестрою у відділенні новонароджених міської дитячої лікарні (ОСОБА_7 Федерація, м. Альмєтьєвськ, протягом 2008-2009 років). На території України не працює.

На території ОСОБА_7 Федерації, починаючи з 2010 року є членом партії «Хізб ут-Тахрір», в якій займалася проведенням закликів до ісламу, поширення знань про іслам, організацією та проведенням зборів членів партії (халакатів).

22.03.2016р. стосовно ОСОБА_4 була порушена кримінальна справа за звинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.205.5 Кримінального кодексу ОСОБА_7 Федерації. 24.03.2016р. ОСОБА_4 була затримана та направлена до відділку ФСБ, де був проведений допит. Відповідно до постанови міського суду у м.Набережні Челні №3.6-484/16 від 22.03.2016р., 24.03.2016р. було проведено обшук у житловому приміщенні, де проживала ОСОБА_4 Відповідно до постанови міського суду м. Альмєтьєвськ Республіки Татарстан від 25.03.2016р. за судовою справою №3/1-28/2016, стосовно ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, одягнений електронний браслет, що мав контролювати її переміщення. В ніч з 01.08 на 02.08.2016р. ОСОБА_4 разом зі своїм чоловіком за допомогою посередників виїхала до України.

18.08.2016р. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, в своїх інтересах та неповнолітніх дітей ОСОБА_6, 20.06.2011р.н. та ОСОБА_5, 28.07.2012р.н., звернулась до територіального підрозділу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту.

В обґрунтування причин виїзду з країни громадянської належності заявник називала кримінальні переслідування через свою належність до партії «Хізб ут-Тахрір». Також, заявник зазначила, що у разі добровільного повернення до ОСОБА_7 Федерації наявна можливість тривалого увязнення на батьківшині.

31.05.2017р. Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок по справі №2016OD0134, яким враховуючи невідповідність заяви вимогам п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» №3671-VI від 08.07.2011р. та через наявність умов передбачених абз. 5 п. 1 ст.6 зазначеного Закону відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_7 Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та її малолітнім дітям: сину ОСОБА_5, 28.07.2012р.н., доньці ОСОБА_6, 20.06.2011р.н. (Т.3, а.с.13-41)

30.06.2017р. ДМС України своїм рішенням №282-17 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила громадянину ОСОБА_7 Федерації ОСОБА_3, 17.11.1983 року, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (Т.1, а.с.10)

30.06.2017р. ДМС України своїм рішенням №283-17 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила громадянину ОСОБА_7 Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Разом з нею, вказаним рішенням, відмовлено її неповнолітнім дітям ОСОБА_6, 20.06.2011р.н. та ОСОБА_5, 28.07.2012р.н. (Т.3, а.с.12)

Оцінюючи спірне рішення, колегія суддів виходила з наступного.

Вирішуючи спір, колегія суддів враховує, що відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08.07.2011р. (далі - ОСОБА_9 №3671-VI).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений ст. 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною 2 ст. 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 195 Керівництва УВКБ ООН, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені п. 1 ст. 1 Закону №3671, беручи до уваги роз'яснення, надані Вищим адміністративним судом України у Постанові Пленуму ВАС України №3 від 26.06.2011р. (із змінами та доповненнями), суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим, п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст. 1 цього ж Закону дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту, зміст якого наведено у постанові вище.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як встановлено колегією суддів, у рішеннях ДМС України №282-17 від 30.06.2017р. та №283-17 від 30.06.2017р. вказано, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні. (Т.1, а.с.10, Т.3, а.с.12)

Надаючи оцінку рішенням ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, суд враховує наступне.

Позивачі у позовній заяві зазначають, що оскаржувані рішення ДМС України є неправомірними та необґрунтованими, з огляду на те, що позивачі є громадянами ОСОБА_7 Федерації та під час проживання у країні походження зазнали переслідувань, з огляду на те, що є членами партії «Хізб-ут-Тахрір» та у відношенні ОСОБА_4 була відкрита кримінальна справа через її участь у вищевказаній партії, у звязку з чим, у разі повернення до країни походження позивачі можуть зазнати переслідування через їхні політичні переконання.

Судом зясовано, що "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" ("Партія ісламського визволення") є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах ОСОБА_8. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами "халіф". Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" вважає виховання моральних та ідейних з точки зору ОСОБА_8 людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема "Amnesty International", визнавали членів цієї партії, засуджених до ув'язнення у країнах СНД, політичними в'язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" в цих країнах.

"Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах ОСОБА_10, Південної та ОСОБА_11). У даний час "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах ОСОБА_10 (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов'язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах ОСОБА_10 вона заборонена як "екстремістська" за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" заборонена як "терористична організація" є Росія.

У 2003 році Верховний суд ОСОБА_7 Федерації заборонив партію «Хізб ут-Тахрір», дане рішення було опубліковано лише через 2 роки.

14 березня 2013 року Європейський Суд з прав людини (ЄСПЛ) виніс рішення у справі "Касимахунов і Сайбаталов проти Росії» (Kasymakhunov and Saybatalov v. Russia, № 26261/05 і 26377/06). У вказаному рішенні ЄСПЛ вирішив, що відносно Сайбаталова була порушена ст. 7 (заборона на осуд без законної підстави) Європейської Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Суд зробив такий висновок, у зв'язку з тим, що рішення Верховного Суду РФ про те, що діяльність «Хізб ут-Тахрір» забороняється на території Росії, не було опубліковано, хоча воно було невід'ємним елементом складу злочину по ст. 282.2 (створення екстремістської організації і членство в ній) КК РФ.

Таким чином, вказане дає підстави характеризувати партію "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" як не пов'язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Суд зазначає, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність на території України.

Щодо висновку ГУ ДМС України у Одеській області про те, що немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та він підпадає під дію статті 6 вказаного Закону і не може бути біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з наявністю однієї з перелічених у статті 6 умов, суд зазначає наступне.

Як вбачається з висновку ГУ ДМС України у Одеській області, ОСОБА_3 на території ОСОБА_7 Федерації, починаючи з 2009 року є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір», у якій займався вивченням та подальшим поширенням ОСОБА_8 в розумінні представників партії «Хізб ут-Тахрір», влаштуванням святкування релігійних свят.

ОСОБА_4 на території ОСОБА_7 Федерації, починаючи з 2010 року є членом партії «Хізб ут-Тахрір», в якій займалася проведенням закликів до ісламу, поширення знань іслам, організацією та проведенням зборів членів партії (халакатів).

22.03.2016р. стосовно ОСОБА_4 була порушена кримінальна справа за звинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.205.5 Кримінального кодексу ОСОБА_7 Федерації. 24.03.2016р. ОСОБА_4 була затримана та направлена до відділку ФСБ, де з нею було проведено допит. Відповідно до постанови міського суду у м.Набережні Челні №3.6-484/16 від 22.03.2016р., 24.03.2016р. було проведено обшук у житловому приміщенні, де проживала ОСОБА_4 Відповідно до постанови міського суду м. Альмєтьєвськ Республіки Татарстан від 25.03.2016р. за судовою справою №3/1-28/2016, стосовно ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, одягнений електронний браслет, що мав контролювати її переміщення. В ніч з 01.08 на 02.08.2016р. ОСОБА_4 разом зі своїм чоловіком за допомогою посередників виїхала до України.

Суд зазначає, що у листопаді 2013 вступив в силу ОСОБА_9 від №302-Ф3 від 02.11.2013р. "Про внесення змін в окремі законодавчі акти ОСОБА_7 Федерації", який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст. 205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст. 205-5 ч.1) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст. 205-5 ч. 2) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

У травні 2014 вступив в силу ОСОБА_9 №130-Ф3 від 05.05.2014 року "Про внесення змін в окремі законодавчі акти ОСОБА_7 Федерації", який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ст.205-5 ч.1 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув'язнення.

Також, посилена відповідальність за ст. 282-2 і ст. 205-1 КК, які застосовувалися раніше у справах про "ХТІ". Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205-5 КК і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

Вказане свідчить про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивачі у разі їх поверненню у Росію.

У судовому засіданні 25.05.2018р. у якості свідка допитаний ОСОБА_12, який зазначив, що знайомий з позивачами з 2004 року та являється членом партії «Хізб ут-Тахрір», яка у ОСОБА_7 Федерації заборонена. Під час допиту у якості свідка зазначив, що якщо ОСОБА_4 повернеться до ОСОБА_7 Федерації її можуть позбавити волі від 5 років до довічного утримання. Окрім того, зазначив, що «Хізб ут-Тахрір» є політичною партією, ціль якої є просвітницька діяльність.

Під час допиту у якості свідка ОСОБА_13 зазначив, що являється членом партії «Хізб ут-Тахрір» та познайомився з позивачами в Україні, оскільки являється журналістом та висвітлює справу про переслідування позивачів. На запитання судді-доповідача ОСОБА_14 зазначив, що підстав для переслідування не має ніяких. Окрім того зазначив, що у 2003 році Верховний суд ОСОБА_7 Федерації заборонив партію «Хізб ут-Тахрір», однак, оскаржити дане рішення члени партії не мали можливості оскільки воно було опубліковано лише через 2 роки, у звязку з чим, було закрито від усіх правозахисних організацій.

Також, у судовому засіданні 25.05.2018р. у якості свідка допитаний ОСОБА_8, який пояснив, що є список політвязнів (який залучений до матеріалів справи), що нараховує більше 350 чол., з яких 136 чол. це є члени партії «Хізб ут-Тахрір» та у якому є, зокрема, ОСОБА_4. Звернув увагу суду, що у випадку повернення до ОСОБА_7 Федерації ОСОБА_4 її позбавлять волі.

Суд зазначає, що основною причиною звернення за захистом в Україні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 це є не можливість повернення до країни походження через можливість свого увязнення за організацію втечі своєї дружини з під домашнього арешту та можливе притягнення до кримінальної відповідальності, у звязку із членством у партії «Хізб ут-Тахрір». ОСОБА_4 зазначила, що у разі добровільного повернення до ОСОБА_7 Федерації є можливість її тривалого увязнення на батьківщині через її участь у забороненій на території ОСОБА_7 Федерації партії «Хізб ут-Тахрір».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що у даному випадку відносно позивачів відповідачем не встановлено об'єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право на отримання статусу біженців або осіб, що потребують додаткового захисту.

Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким ОСОБА_9 України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011р. пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, колегія суддів зазначає, що обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень частини другої зазначеної статті, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, неприпустимим є висновок щодо недоведеності іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

За таких обставин, колегія суддів вважає рішення Державної міграційної служби України №283-17 від 30.06.2017р., яким ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення Державної міграційної служби України №282-17 від 30.06.2017р., яким ОСОБА_4 та її малолітнім дітям ОСОБА_6, 20.06.2011р.н. та ОСОБА_5, 28.07.2012р.н., в інтересах яких вона діє, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - прийнятим без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивачів та такими, що підлягають скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобовязання прийняти рішення про визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Стаття 6 Конституції України передбачає поділ державної влади в Україні на законодавчу, виконавчу та судову.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму ВАС України №3 від 26.06.2011р. (із змінами та доповненнями) відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для зобовязання Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо надання статусу біженців або осіб, які потребувають додаткового захисту ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її малолітнім дітям ОСОБА_6, 20.06.2011р.н. та ОСОБА_5, 28.07.2012р.н., в інтересах яких вона діє, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до положень п. 23 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", позивачі звільнений від сплати судового збору за подання позову у порядку, визначеному ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08.07.2011р.

Керуючись ст. ст. 6, 9, 14, 90, 139, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 (адреса: 65072, АДРЕСА_1), ОСОБА_4 (адреса: 65072, АДРЕСА_1), діють в інтересах ОСОБА_3 Сумайї Рінатівни, ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України (адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.06.2017р. №283-17, яким ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнання неправомірним та скасування рішення від 30.06.2017р. №282-17, яким ОСОБА_4 та її малолітнім дітям ОСОБА_6, 20.06.2011р.н. та ОСОБА_5, 28.07.2012р.н., в інтересах яких вона діє, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязання прийняти рішення про визнання позивачів біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково.

Рішення Державної міграційної служби України №283-17 від 30.06.2017р., яким ОСОБА_3 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати неправомірним та скасувати.

Рішення Державної міграційної служби України №282-17 від 30.06.2017р., яким ОСОБА_4 та її малолітнім дітям ОСОБА_6, 20.06.2011р.н. та ОСОБА_5, 28.07.2012р.н., в інтересах яких вона діє, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати неправомірним та скасувати.

Зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її малолітнім дітям ОСОБА_6, 20.06.2011р.н. та ОСОБА_5, 28.07.2012р.н., в інтересах яких вона діє, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення складене та підписане колегією суддів 04.06.2018р.

Суддя - доповідач Балан Я.В.

Суддя Андрухів В.В.

Суддя Кравченко М.М.

.