Справа № 703/3403/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 703/3403/17 Суддя першої інстанції: Шкреба В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 14 лютого 2018 року, проголошеного у відкритому судовому засіданні о 12 годині 52 хвилин, повний текст якого складено 14 лютого 2018 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Смілянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1) звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Смілянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області (далі - Відповідач, Смілянське ОУПФ) про визнання протиправною відмови у реалізації права на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 86% від суддівської винагороди та зобов'язання Відповідача призначити та виплатити Позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 86% суддівської винагороди працюючого суддів з дати призначення щомісячного довічного грошового утримання - 01.10.2016 року.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08.12.2017 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та Смілянського ОУПФ і передано справу для розгляду до Кам'янського районного суду Черкаської області.

Рішенням Кам'янського районного суду Черкаської області від 14.08.2018 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки з урахуванням вимог чинного законодавства до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, необхідно враховувати половину строку навчання за денною формою у вищому навчальному юридичному закладі та календарний період проходження строкової військової служби, останній має право на призначення щомісячного грошового утримання суддів у відставці у розмірі 86% від розміру грошового утримання працюючого судді.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - Апелянт, ГУ ПФ в Черкаській області), яке є правонаступником Смілянського об'ємного управління Пенсійного фонду України Черкаської області, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. При цьому звертає увагу на порушення судом норм матеріального права, вказуючи на залишення поза увагою останнім неможливості врахування в силу вимог ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI та ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII до стажу роботи на посаді судді навчання в юридичному інституті та календарного періоду проходження строкової військової служби. Крім того, зауважує, що застосування Відповідачем чинного законодавства не зумовило зменшення розміру призначеного Позивачу довічного грошового утримання. Поряд з іншим, наголошує на неврахуванні судом пропуску ОСОБА_1 строку звернення суду та неможливості застосування до спірних правовідносин положень ст. 371 КАС України в частині негайного виконання.

Після усунення визначених в ухвалі від 30.03.2018 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2018 року було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що ним не було пропущено строк звернення до суду, оскільки у листі Смілянського ОУПФ від 13.03.2017 року наводилася відповідь за наслідками розгляду заяви Позивача про перерахунок грошового утримання у зв'язку зі збільшенням грошового утримання працюючих суддів, у той час як про відмову у призначенні довічного грошового утримання у розмірі 86% ОСОБА_1 дізнався зі змісту листа Відповідача від 11.10.2017 року, направленого за наслідками розгляду заяви від 29.09.2017 року. Крім того, у відзиві зазначив про відсутність необхідності відтворювати у ньому зміст позовної заяви щодо суті спору, а також підкреслив, що Смілянським ОУПФ у запереченні на позовну заяву на ставилося питання про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.05.2018 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 29.05.2018 року.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, згідно військового квитка серії НОМЕР_2 від 03.07.1987 року (а.с. 9) ОСОБА_1 у період з 04.07.1987 року по 16.07.1989 року проходив дійсну військову службу.

Зі змісту трудової книжки від 01.10.1990 року серії НОМЕР_1 (а.с. 4-8) вбачається, що ОСОБА_1 у період з 01.09.1991 року по 29.06.1996 року навчався в Українській юридичній академії на денній формі навчання.

Указом Президента України від 27.10.1997 року №1201/97 ОСОБА_1 було призначено на посаду судді Золотоніського міського суду Черкаської області. Указом Президента України від 11.03.2002 року №225/2002 Позивача переведено на посаду судді Смілянського міського суду Черкаської області, а згідно Указу Президента України від 23.03.2004 року №358/2004 - на посаду судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області.

Згідно постанови Верховної Ради України від 22.09.2016 року №1600-VIII ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом в.о. голови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30.09.2016 року №65-ОС припинено повноваження судді та відраховано зі штату суду ОСОБА_1 з 01.10.2016 року у зв'язку зі звільненням з посади судді та його заявою про відставку.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Смілянського ОУПФ із заявою про призначення щомісячного грошового утримання судді у розмірі 86% суддівської винагороди працюючого судді.

Листом від 11.10.2017 року №185/К-10 Відповідач повідомив Позивача про відсутність підстав для зарахування до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку та розрахунку довічного грошового утримання, половити строку навчання за денною формою у вищий юридичних навчальних закладах та календарного періоду проходження строкової військової служби, оскільки постанова Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 року №545, яка регламентувала дане питання, втратила чинність на підставі постанови Уряду України від 01.12.2010 року №1097, а приписи ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI у редакції Закону України від 12.02.2015 року №192-VIII, відповідних застережень щодо можливості зарахування такого стажу не містять (а.с. 10-11).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 19, 22, 126 Конституції України, а також Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 року №1-8/2016, п. 11 Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, яка діяла станом на 28.03.2015 року, ст. 43 Закону України «Про статус суддів» та п. 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №685, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість відмови Смілянського ОУПФ у призначенні ОСОБА_1 довічного грошового утримання у розмірі 86% виходячи зі стажу роботи, що дає право судді та відставку, з 01.10.2016 року.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

На момент звернення ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції із заявою про звільнення з посади судді у відставку у вересні 2016 року спірні правовідносини були врегульовані Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453-VI), який визначав організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Закону №2453-VI суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно ч. 1 ст. 135 вказаного Закону до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Водночас, приписи п. 11 Перехідних положень Закону №2453-VI у редакції, чинній до 28.03.2015 року, визначали, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Як вірно підкреслив суд першої інстанції, до набрання чинності 30.07.2010 року Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року №2862-ХІІ (далі - Закон № 2862-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону №2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень. Суддя також має право на відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків.

Згідно абз. 2 ч. 4 ст. 43 вказаного Закону до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Крім того, у п. 3.1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» було закріплено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням Кам'янського районного суду Черкаської області про те, що до стажу судді, що дає право на відставку, необхідно включати періоди половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах та календарний період проходження строкової військової служби, як це передбачено нормативно-правовими актами, що були чинні на кожному етапі виникнення спірних правовідносин.

Наведений висновок щодо застосування вказаних норм права відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16.07.2016 року у справі №П/800/426/14, а також Верховного Суду, викладеної у постановах від 22.03.2018 року у справі №520/5412/17, від 27.02.2018 року у справі №127/20301/17.

Згідно положень ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.02.1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак, посилання Апелянта на необхідність обчислення стажу роботи, який дає судді право на відставку, за правилами ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, який набрав чинності 30.09.2016 року, тобто після звільнення Позивача з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку, є необґрунтованим.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 92 Основного Закону України статус суддів визначається виключно законами України. Крім того, щодо суддів у ч. 2 ст. 127 Конституції України окремо визначено вимоги щодо несумісності. Так, відповідно до положень цієї статті професійні судді не можуть належати до політичних партій і профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої.

За рахунок заборони займатися іншою оплачуваною роботою суддям установлюються належні умови матеріального та соціально-побутового забезпечення.

Конституційний статус судді передбачає, у тому числі, що надання судді в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя, дає підстави ставити до суддів високі вимоги і зберігати довіру до їх компетентності та неупередженості.

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

У рішенні від 24.06.1999 року № 6-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, а важливим механізмом забезпечення цих гарантій є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Положеннями Європейської хартії від 10.07.1998 року про закон «Про статус суддів» визначено, що рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (п. 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку з посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (п. 6.4).

Також у Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів зазначено, що дуже важливо (особливо для новітніх демократій) передбачити конкретні нормативно-правові положення, які б гарантували захист від зменшення розміру суддівських виплат (п. 62).

Як зазначається в Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17.11.2010 року №(2010)12, «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Крім того, у наведеному вище рішенні від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 Конституційний Суд України також встановив, що аналіз норм Конституції України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності.

З урахуванням наведеного судовою колегією враховується, що до стажу роботи, який дає право ОСОБА_1 як судді на відставку, включаються:

- період строкової військової служби з 04.07.1987 року по 16.06.1989 року - 1 рік 11 місяців;

- половина періоду навчання у Національній юридичній академії України (Українській юридичній академії) з 01.09.1991 року по 29.06.1996 року - 02 роки 5 місяців;

- період роботи на посаді судді - 18 років 10 місяців

Таким чином, стаж Позивача як судді, що дає право на відставку, складає 23 роки 3 місяці.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 Закону №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Наведене, у свою чергу, свідчить про наявність у ОСОБА_1 права на призначення щомісячного грошового утримання у розмірі 86% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, у зв'язку з чим судова колегія приходить до висновку про безпідставність та невідповідність нормам чинного законодавства відмови Смілянського ОУПФ у призначенні щомісячного грошового утримання Позивачу в указаному розмірі.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги за період з 01.10.2016 року, суд першої інстанції, як вірно підкреслив Апелянт, не врахував такого.

Положеннями ч. 1 ст. 99 КАС України у редакції, чинній на момент звернення до суду із вказаним позовом, закріплено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Приписами ч. 2 ст. 99 КАС України у редакції до 15.12.2017 року, визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне правове регулювання строків звернення до суду закріплено у ч. ч. 1, 2 ст. 122 КАС України у редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року.

Отже, положення процесуального закону пов'язують початок перебігу строку звернення до суду або з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, або з дня, коли особа могла дізнатися їх порушення.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Приписи ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України у чинній редакції визначають, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити, що довічне грошове утримання судді у відставці є щомісячним періодичним платежем, а отже, не отримавши чи отримавши суму такого утримання у меншому розмірі за певний місяць, особа повинна була дізнаватись про порушення її права на його отримання.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі №390/1306/17.

Довічне грошове утримання Позивачу було призначено згідно протоколу Відповідача від 13.10.2016 року №2631 з 01.10.2016 року на підставі заяви останнього від 06.10.2016 року, у той час як позовну заяву подано до суду першої інстанції лише 07.11.2017 року (а.с. 2). Крім того, зі змісту доданого до апеляційної скарги листа Смілянського ОУПФ від 07.03.2017 року №31/К-10, який отримано Позивачем 13.03.2017 року (а.с. 63), вбачається, що в ньому ОСОБА_1 було повідомлено про те, що розмір щомісячного довічного грошового утримання останнього складає 80%.

Наведеним, на переконання суду апеляційної інстанції, спростовується викладене у відзиві на апеляційну скаргу твердження Позивача про те, що про порушення своїх прав останній дізнався зі змісту листа Смілянського ОУПФ від 11.10.2017 року.

Посилання ОСОБА_1 на положення ч. 2 ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення», згідно якої суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком, судовою колегією оцінюється критично, оскільки дана норма до спірних правовідносин не може бути застосовано в силу того, що довічне грошове утримання у розмірі 86% у період з 01.10.2016 року не нараховувалося, а відтак вини Смілянського ОУПФ в його невиплаті ОСОБА_1 немає.

Колегія суддів вважає, що будь-які об'єктивні чи суб'єктивні обставини не позбавляли Позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом, якщо останній вважав, що діями чи бездіяльністю Відповідача порушуються його права та законні інтереси. Щомісячне довічне грошове утримання є періодичним платежем, про розмір цих виплат позивач знав, а тому в разі не згоди, мав право звернутися до суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що адміністративний позов у частині вимог за період з 01.10.2016 року по 06.05.2017 року подано з пропуском встановленого процесуальним законом строку, а підстави для його поновлення відсутні, наслідком чого є скасування рішення суду першої інстанції в указаній частині із залишенням позовної заяви без розгляду.

Твердження Апелянта про безпідставність покладення на нього судом обов'язку з негайного виконання судового рішення колегією суддів оцінюється критично.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Щомісячне довічне грошове утримання до таких періодичних платежів з Державного бюджету України належить, що, на переконання колегії суддів, підтверджує обґрунтованість висновків суду першої інстанції про необхідність негайного виконання згаданого судового рішення у межах суми стягнення за один місяць.

Наведений висновок, поряд з іншим, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у рішенні від 03.05.2018 року у справі №805/402/18-а.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність включення до стажу судді, що дає право на відставку, навчання в юридичному інституті на денній формі та строкову військову службу, однак при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права, не перевіривши питання дотримання Позивачем процесуального строку звернення до суду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 240 цього Кодексу.

Приписи п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України визначають, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Як вже було зазначено вище, за правилами ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог за період з 01.10.2016 року по 06.05.2017 року включено із залишенням позовних вимог в указаній частині без розгляду.

Керуючись ст. ст. 123, 240, 242-244, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 371 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 14 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Смілянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 14 лютого 2018 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог за період з 01 жовтня 2016 року по 06 травня 2017 року включно.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Смілянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії за період з 01 жовтня 2016 року по 06 травня 2017 року включно - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 29» травня 2018 року.