Справа № 826/3097/18
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 травня 2018 року № 826/3097/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доЛівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві
провизнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту - відповідач) в якому просить суд: визнати бездіяльність Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо не призначення позивачу пенсії за вислугу років протиправною та зобов'язати здійснити призначення та виплату позивачу пенсії за вислугу років з 11 серпня 2017 року на підставі заяви ОСОБА_1 відповідно до вимог статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII в редакції від 26 липня 2001 року, виходячи із розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати, обчисленої за останні 24 календарні місяці роботи перед зверненням за пенсією, без обмеження граничного розміру.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю дій відповідача щодо відмови перерахувати пенсію відповідача відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 березня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/3097/18 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання.

Відзив на позов від 07 травня 2018 року мотивований наступними доводами: постановою Деснянського районного суду міста Києва від 01 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у зобов'язанні Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та нарахувати пенсію за вислугу років, згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 26.07.2001 року в розмірі 90% від заробітної плати без обмеження максимального розміру пенсії; у позивача недостатньо стажу за вислугу років для призначення даного виду пенсії; необґрунтованим є посилання позивача на Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, оскільки позивач вперше звернувся із заявою про призначення пенсії 06 травня 2016 року, тобто після набрання чинності Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII; тощо.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

ОСОБА_1, з 15 вересня 1998 року - по теперішній час працює безперервно в органах прокуратури України на прокурорських посадах, з 16 січня 2016 року працює прокурором Першого наглядового відділу за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення Управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України у кримінальному провадженні, що підтверджується копією трудової книжки.

11 серпня 2017 року позивач звернувся із заявою до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про призначення йому пенсії за вислугу років.

Листом Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 22 серпня 2017 року № 12867/09/Н-1113 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років з посиланням на зміни в пенсійному законодавстві, згідно з якими розмір призначеної на підставі Закону України «Про прокуратуру» пенсії не переглядається, право на перерахунок пенсії у прокурорів відсутнє.

Позивач вважає відмову відповідача у перерахунку пенсії такою, що порушує його права, оскільки право на здійснення перерахунку пенсії було передбачене ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч. 18 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ (у редакції, що діяла до 01 січня 2015 року), призначені працівникам прокуратури пенсії перераховувались у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників.

Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014р. № 76-VIII внесені зміни до ст. 501 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ, зокрема ч. 18 викладено у такій редакції: "Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України".

15 липня 2015 року набув чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. №1697-VII, згідно Розділу ХІІ Прикінцевих положень якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цього Закону положення, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50- 1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Таким чином, на час звернення позивача до відповідача із заявою про перерахунок пенсії ч. 13 та ч. 18 ст. 50-1акону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ, які регулювали порядок перерахунку пенсій, втратили чинність.

Згідно з ч. 20 ст.86 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, Кабінетом Міністрів України не визначено умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури - відповідний нормативно-правовий акт не прийнято.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року № 1013 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів", на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, підвищено розміри заробітку працюючих працівників прокуратури. Однак порядок та умови перерахунку пенсій працівникам прокуратури даною постановою не передбачений.

За таких обставин, враховуючи вищевказані норми, з 15 липня 2015 року відсутні правові підстави для перерахунку пенсій працівникам прокуратури.

Норми законодавства, якими скасовано право на перерахунок призначених прокурорам пенсій на час розгляду адміністративної справи є чинними, неконституційними не визнавались.

Отже, чинним законодавством України скасовано право на перерахунок призначених пенсій прокурорів у зв'язку з підвищенням окладів з 15 липня 2015 року, а Кабінетом Міністрів України не визначено умови та порядок проведення такого перерахунку. Суд не може перебирати повноваження та функції законодавчого органу встановлюючи додаткові підстави для перерахунку пенсії, де їх не визначив законодавчий орган.

Відповідно до п. 13 Розділу ХІІІ Прикінцевих положень Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Невиконання вимог п. 13 Розділу ХІІІ Прикінцевих положень Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII, призвела до правової невизначеності у спірних правовідносинах та ситуації, за якої пенсіонери з числа прокурорів не мають можливості реалізувати своє право на перерахунок пенсії, передбачене ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII.

У той же час, суд звертає увагу, що Пенсійний фонд України, як орган державної влади, в силу вимог ч. 2 ст.19 Конституції України зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, відсутність визначених Кабінетом Міністрів України умов та порядку перерахунку призначених працівникам прокуратури пенсій, призвела до того, що Пенсійний фонд України не має правових підстав та законного способу дій для реалізації своїх повноважень, що виключає можливість перерахунку пенсії зазначеної категорії.

Враховуючи наведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що відмовляючи позивачу у перерахунку пенсії, орган Пенсійного фонду України не діяв протиправно.

Посилання позивача на те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав не повинні застосовуватися також є безпідставним, оскільки зміни, внесені Законом України № 76 від 28.12.2014р. до частини 18 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ та до частини 20 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697, не визнані неконституційними Конституційним Судом України, який до того ж у Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім зазначеного, суд звертає увагу, що нездійснення перерахунку пенсії позивачу не призвело до зменшення розміру пенсії працівника прокуратури, яку особа отримувала до цього, і не є звуженням обсягу вже набутих нею прав та/або позбавленням її права на соціальний захист.

Так, у п. 2.1 рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року зазначено, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні "Ейрі проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Великода проти України" зазначено, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Відповідно до позиції, викладеної Європейським судом з прав людини у рішенні "Кйартан Асмундсон проти Ісландії", зазначені положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат: "Одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень".

Станом на час звернення позивача до відповідача з відповідною заявою відсутній порядок перерахунку пенсій, призначених працівникам прокуратури відповідно до правил, встановлених частиною 20 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. № 1697-VII, а Закон України "Про прокуратуру" № 1697-VII не містить норм, які б визначали умови та порядок перерахунку пенсій у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників.

Враховуючи наведені положення джерел права, з 1 грудня 2015 року - початку застосування постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року №1013 та у зв'язку з набранням у подальшому чинності Законом України "Про прокуратуру" № 1697-VII, яким по-іншому врегульовані правовідносини, пов'язані із пенсійним забезпеченням працівників прокуратури, пенсії, призначені за статтею 50-1 Закону України № 1789-ХІІ, не підлягають перерахунку у зв'язку з підвищенням розміру заробітку працюючих працівників прокуратури.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2018 року (справа №711/6019/16-а), від 02 березня 2018 року (справа №761/21804/17), від 20 березня 2018 року (справа №677/537/16-а).

Крім цього, матеріали справи містять копію постанови Деснянського районного суду міста Києва від 01 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у зобов'язанні Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та нарахувати пенсію за вислугу років, згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 26.07.2001 року в розмірі 90% від заробітної плати без обмеження максимального розміру пенсії.

Частиною 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва у зв'язку з відмовою Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (лист від №3206/09/Н-264 від 13 травня 2016) у задоволенні його заяви про призначення пенсії від 06 травня 2016 року, натомість в даному провадженні позивачем оскаржується бездіяльність Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо непризначення позивачу пенсії за вислугу років на підставі заяви позивача від 11 серпня 2017 року, а тому пункт 4 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає застосуванню.

Крім цього, суд погоджується з доводами відповідача в частині безпідставності вимог позивача щодо призначення йому пенсії за вислугу років в розмірі 90% від заробітної плати без обмеження максимального розміру пенсії, згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 26 липня 2001 року, оскільки на момент звернення позивача до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві 11 серпня 2017 року із заявою про призначення пенсії та на сьогоднішній день є чинною редакція ЗУ «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

Право позивача на призначення пенсії за вислугу років виникло в 2017 році (підстава - заява від 11 серпня 2017 року), а тому при призначенні останньому пенсії мають застосовуватись вимоги ЗУ «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, оскільки вищезазначене право позивача виникло вже після прийняття даної редакції Закону.

Відповідно до вимог статті 86 ЗУ «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Враховуючи вищевикладене, якими нормами закону керувався позивач при зверненні до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, а також до суду з вимогою про призначення йому пенсії за вислугу років в розмірі 90% від заробітної плати без обмеження максимального розміру пенсії, вважаючи, що дані правовідносини підпадають під дію ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 26 липня 2001 року, який втратив чинність, у зв`язку з прийняттям нової редакції ЗУ «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

Крім цього, відповідно до матеріалів справи та позову, в якому позивач сам зазначає, що його стаж роботи, що дає йому право на пенсію за вислугу років становить понад 21 рік 4 місяці, у тому числі на посадах прокурорів - майже 19 року, стаж вислуги років позивача станом на час звернення до відповідача, є меншим від 23 річного стажу, визначеного частиною 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, що не дає право позивачу на призначення пенсії за вислугою років.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова