Справа № 303/3789/17
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2018-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 рокуЛьвів№ 876/12184/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

позивач: не зявився

відповідач: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області на постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2017 року (суддя Гейруш В.Б., м. Мукачево) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,-

В С Т А Н О В И В:

06 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області; визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 22 червня 2016 року у виконавчому провадженні ВП №49493532 по примусовому виконанню виконавчого листа №2а/303/14/14, виданого Мукачівським міськрайонним судом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Закарпатській області перебувало виконавче провадження ВП №49493532 щодо примусового виконання виконавчого листа №2а/303/14/14, виданого 03.03.2014 року Мукачівським міськрайонним судом про зобовязання голови Лалівської сільської ради Мукачівського району ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 повну інформацію на запит від 01.06.2013 року. Незважаючи на те, що рішення суду фактично не виконано, 22.06.2016 року головним державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст.49 та ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження».

Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2017 року позов задоволений. Визнано незаконною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 22 червня 2016 року винесену у виконавчому провадженні ВП №49493532 при примусовому виконанні виконавчого листа №2-а/303/14/14, виданого 03.03.2014 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач - відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області, вважає, що дана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права та з неповним зясуванням обставин справи, що мають значення для справи. Просить скасувати постанову суду та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області не є належним відповідачем по справі, в частині до якого можуть бути предявлені позовні вимоги. Крім того вказує на те, що державним виконавцем було вжито всіх можливих та необхідних заходів щодо виконання судового рішення, а виконавче провадження було закінченим з підстав, передбачених п.11 ч.1 ст.49 та ч.3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження».

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у відділі ПВР УДВС ГТУЮ в Закарпатській області знаходився виконавчий лист №2а/303/14/14, виданий 03 березня 2014 року про зобовязання голови Лалівської сільської ради Мукачівського району ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 повну інформацію на запит від 01 червня 2013 року.

Головним державним виконавцем відділу ПВР УДВС ГТУЮ у Закарпатській області ОСОБА_3 22 лютого 2016 року на підставі п.11 ч.1 ст.49 та ст.50 ЗУ Про виконавче провадження винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №49493532 при примусовому виконанні виконавчого листа №2а/303/14/14.

Вважаючи дії відповідача неправомірними позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що державним виконавцем не було вжито всіх можливих та необхідних заходів щодо виконання судового рішення, у державного виконавця не було законних підстав для закінчення виконавчого провадження саме з підстав, передбачених п.11 ч.1 ст.49 та ч.3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року).

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Згідно із ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачених Конституцією України та іншими Законами України.

Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання на всій території України.

Виконання рішень судів здійснюється відповідно до Закону України « Про виконавче провадження».

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації», доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно ч.5 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Частиною 1 ст. 13 цього Закону визначено перелік розпорядників публічної інформації, якими зокрема є субєкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші субєкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обовязковими для виконання.

Розпорядники інформації зобовязані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та обєктивність наданої інформації (п.6 ч.1 ст. 14 Закону).

Таким чином, розпорядником публічної інформації є орган місцевого самоврядування, тобто Лалівська сільська рада, яку було і зобовязано надати повну інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту.

Згідно ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Як передбачено ч.3 ст. 75 цього ж Закону, у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Таким чином, вказаним Законом чітко регламентовано послідовність дій державного виконавця, після вчинення яких такий вправі приймати постанову про закінчення виконавчого провадження.

Слід наголосити, що правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обовязок. У таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Державний виконавець зобовязаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. На державного виконавця покладено обовязок використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобовязані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Як правильно встановлено судами, підставою для закінчення відповідачем оскаржуваного виконавчого провадження став лише лист про неможливість виконання судового рішення у звязку зі зміною на посаді голови с. Лалово Мукачівського району Закарпатської області та неможливістю зміни боржника у виконавчому провадженні, такий лист не може розцінюватися як відмова у самостійному виконанні судового рішення, проте свідчить про наявність обставин, що ускладнюють виконання цього рішення.

Державний виконавець може прийняти рішення про закінчення виконавчого провадження за пунктом 11 частини 1 статті 49 Закону лише у передбачених законом випадках за умовою попереднього настання та вчинення певних дій. Зокрема, прийняттю такого рішення має передувати відмова боржника самостійно виконати судове рішення, накладення на боржника штрафу, а також внесення правоохоронним органам відповідного подання (повідомлення). Лише після вжиття усіх передбачених законом заходів, за умов неможливості виконати рішення суду, державний виконавець має право закінчити виконавче провадження.

Із системного аналізу вказаних вище норм суд робить висновок, що відповідач, користуючись повноваженнями, наданими йому законом, мав можливість звернутися до суду із заявами про встановлення способу і порядку виконання судового рішення, або про заміну сторони виконавчого провадження, тобто використати всі засоби для забезпечення виконання рішення суду.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскаржена постанова є необґрунтованою, оскільки приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст. 49 та відповідно ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року), із вказівкою на те, що виконати рішення без участі боржника неможливо, державним виконавцем не було вжито всіх можливих та необхідних заходів щодо виконання судового рішення, та відповідно, не було законних підстав для закінчення виконавчого провадження саме з підстав, передбачених п. 11 ч. 1 ст. 49 та ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року).

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, а саме статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» в частині неналежного відповідача, до якого можуть бути предявлені позовні вимоги, судом касаційної інстанції відхиляються.

Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 2 якого примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Частиною третьою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 06.07.2005 року) передбачено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

За змістом частини першої статті 3 Закону України «Про державну виконавчу службу» органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним.

У даному судовому спорі позовні вимоги предявлені до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Закарпатській області, що відповідає вимогам статті 3 Закону України «Про державну виконавчу службу».

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. ст. 322, 325, 329 КАС України , суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області залишити без задоволення, а постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2017 року у справі № 303/3789/17 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6
Повне судове рішення складено 04.06.2018 року.