Справа № 819/1073/17
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 травня 2018 року

м. Київ

справа №819/1073/17

адміністративне провадження №К/9901/40319/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І.,

суддів: Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В.,

розглянув в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні без виклику сторін касаційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2017 (суддя - Дерех Н.В.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2017 (судді - Гулид Р.М., Кузьмич С.М., Улицький В.З.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДФС від 13.05.2017 № 3737978-13, яким йому визначено податкове зобов'язання за платежем "Орендна плата з фізичних осіб" за 2017 рік у сумі 33 091,14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на відсутність обов'язку у платника податку сплачувати орендну плату за земельну ділянку за 2017 рік, оскільки після закінчення строку дії договору оренди землі від 25.04.2006 із Збаразькою міською радою, а саме з 25.04.2016, даний договір не продовжувався і позивач (орендар) землею фактично не користуватися.

Тернопільський окружний адміністративний суд постановою від 22.08.2017, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2017, задовольнив: визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення ДФС форми "Ф" від 13.05.2017 № 3737978-13.

Висновок суду першої інстанції про задоволених позовних вимог, з яким погодився апеляційний адміністративний суд, вмотивований посиланням на те, що зобов'язання за умовами договору позивач виконував належним чином, після закінчення строку договору оренди (25.04.2016) такий договір не поновлювався і позивач не користуватися земельною ділянкою, тому у нього не було обов'язку для сплати орендної плати за 2017 рік.

ДФС подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, відповідач посилається на те, що позивач продовжував користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, що підтверджується відсутністю акта прийому - передачі земельної ділянки та вчинення дій з боку позивача щодо припинення цього договору, договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. При цьому річна сума платежу не може бути меншою розміру, встановленого підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Вищий адміністративний суд України від 12.12.2017 № К/800/41655/17 відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2106 № 1401-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, статтю 125 Конституції України викладено в редакції, згідно з якою Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 № 2 "Про визначення дня початку роботи Верховного Суду" днем початку роботи Верховного Суду визначено 15.12.2017.

Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, Кодекс адміністративного судочинства України викладено в новій редакції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Хохуляк В.В., Шипуліна Т.М.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 10.05.2018 касаційну скаргу ДФС прийняв до провадження та призначив справу до касаційного розгляду у спрощеному провадженні без повідомленням сторін на 15.05.2018.

Позивач не реалізував процесуальне право щодо подання відзиву на касаційну скаргу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи відповідача та дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Суди попередніх інстанції встановили, що 25.04.2006 між ОСОБА_2 (орендар) та Збаразькою міською радою (орендодавець) був укладений договір оренди земельної ділянки несільськогосподарського призначення терміном на 10 років із закінченням строку дії договору, на який його було укладено, тобто до 25.04.2016. Додатковими угодами від 26.02.2104 та від 05.02.2015 до вказаного договору були внесені зміни щодо вартості та порядку внесення орендної плати. На дату закінчення договору заборгованість зі сплати орендної плати відсутня, навпаки станом на 25.04.2016 існує переплата у сумі 1158,56 грн, що підтверджено довідкою контролюючого органа від 18.05.2017 № 805/10/1300, наданої на запит позивача, та копія якої міститься у матеріалах справи.

Також суди встановили, що відповідно до умов договору після закінчення строку дії договору позивач має переважне право на поновлення його дії на новий строк шляхом подачі за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору письмового повідомлення про намір продовжити дію договору. Однак, у встановленому договором порядку дія договору не була продовжена. При цьому суди відхилили доводи відповідача стосовно того, що дані Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта підтверджують фактичне користування позивачем земельною ділянкою, оскільки, як зазначили суди, дані системи обліку інформації підтверджують державну реєстрацію договору оренду, а не фактичне користування позивачем земельною ділянку поза межами граничного строку.

Відповідно до положень Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі" від 06.10.1998 № 161-XIV (далі - Закон № 161-XIV) користування землею в Україні є платним.

З 01.01.2011 набрав чинності Податковий кодекс України (далі - ПК України) який, відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 ПК України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, - це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, ПК України визначив обов'язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України). Аналогічне визначення міститься і у статті 21 Закону № 161-XIV.

Справляння плати за землю, в тому числі і орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.

Згідно з пунктом 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 ПК України).

Встановивши у судовому процесі той факт, що з моменту закінчення строку дії договору, з 25.04.2016, позивач припинив користування земельною ділянкою, що під час розгляду справи відповідно до положень статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції до 15.12.2017) не спростовано відповідачем, а податковим повідомленням - рішенням, з приводу правомірності якого виник спір, ДФС збільшила позивачу податкове зобов'язання з орендної плати за 2017 рік, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог та протиправність податкового повідомлення - рішення ДФС від 13.05.2017 № 3737978-13.

З огляду на зазначене, наведені ДФС доводи в касаційній скарзі є безпідставними, а доводи з приводу відсутності акта прийому земельної ділянки відповідно до частини 4 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) не приймаються і не підлягають розгляду як такі, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 349, статтею 350, частинами 1, 5 статті 355, статтями 356, 359, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.08.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2017 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк

Т.М. Шипуліна