Справа № 824/178/18-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2018-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2018 р. м. Чернівці справа № 824/178/18-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Левицький В.К., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про зобов`язання вчинити дії.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, з урахування поданого уточненого адміністративного позову, просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Чернівецькій області в особі Хотинського управління обслуговування громадян провести поновлення та виплату їй пенсії за віком з 13.03.2012 р. - шляхом призначення пенсії знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що з 30.12.2009 р. перебувала на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримувала пенсію за віком. 13.09.2011 р. вона виїхала з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік у консульському відділі посольства України. З 2012 р. виплати пенсії були припинені і станом на день звернення до суду, призначеної законом пенсії не отримує.

25.05.2017 р. представником позивачки подано до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області Хотинського управління обслуговування громадян нотаріально посвідчену заяву позивачки про поновлення виплат пенсії. Однак, 16.06.2017 р. листом №12615-11 від 08.06.2017 р. відмовлено позивачці у поновленні пенсійних виплат, у зв`язку з відсутністю підстав для поновлення, оскільки Верховною радою України не прийнято Закону про ратифікацію Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення.

Позивачка вказану відмову у поновленні пенсійних виплат вважає протиправною, оскільки вона порушує її право на пенсійне забезпечення. Вказувала, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. №25-рп/2009, рішення Європейського суду з прав Людини у справі Case of Pichkur v. Ukraine та рішення Верховного Суду України від 19.05.2015 р. у справі №21-168а-15 були скасовані положення законодавства, що забороняли виплату пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, а тому вона має беззаперечне право на поновлення належних їй пенсійних виплат.

Ухвалою суду від 26.03.2018 р. відкрито провадження у справі №824/178/18-а та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) учасників справи. З метою повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи витребувано з ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області копії матеріалів пенсійної справи позивачки.

ОСОБА_2 управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі - відповідачем) подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказувало, що 10.07.1997 р. позивачка перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду в Хотинському районі Чернівецької області, як одержувач пенсії відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.12.2016 р. №988 Про деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України з 01.04.2017 р. реорганізовано управління Пенсійного фонду України в Хотинському районі Чернівецької області шляхом приєднання до ОСОБА_2 управління.

У задоволенні позовних вимог відповідач просив відмовити, у зв`язку з тим, що із виїздом позивачки на постійне місце проживання за кордон до Ізраїлю, згідно її заяви від 03.08.2011 р., розпорядженням органу Пенсійного фонду від 03.08.2011 р. було закрито пенсійну справу та виплачено позивачці пенсію наперед за 6 місяців. Вказував, що на даний час міжнародного договору, який би регулював порядок виплати пенсії, між Україною та Ізраїлем не укладено. Оскільки, механізм виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів в галузі пенсійного забезпечення, чинним законодавством не визначено, вимоги позивачки про виплату раніше призначеної їй пенсії з урахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів є безпідставними.

Крім того, зазначив, що позивачкою порушено порядок подання документів до органу Пенсійного фонду на поновлення виплати її пенсії, оскільки із заявою про виплату звертався її представник, а не особисто позивачка.

До початку судового розгляду справи по суті позивачем подано відповідь на відзив, у порядку передбаченому ст. 163 КАС України.

Крім того, ухвалою суду від 01.06.2018 р. клопотання представника позивачки про поновлення строку на подачу позовної заяви задоволено. Визнано поважними причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області Хотинське управління обслуговування громадян про зобов`язання вчинити дії. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області Хотинське управління обслуговування громадян про зобов`язання вчинити дії. У задоволенні клопотання відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду відмовлено.

Сторонами до суду подано клопотання про розгляд справи за їх відсутності на підставі наявних матеріалів.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи приписи ст. 194 КАС України, суд вважає, що подання до суду учасниками справи заяв про розгляд справи за їхньої відсутності, не є перешкодою для розгляду і вирішення справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 (03.05.951 року народження, місце реєстрації та місце проживання: Ізраїль, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) є громадянкою України, що не заперечувалося відповідачем та підтверджується матеріалами справи.

З 10.07.1997 р. позивачка перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду в Хотинському районі Чернівецької області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, як одержувач пенсії відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення (а.с. 30-48, 49, 50-51, 194).

03.08.2011 р. позивачка звернулася до управління Пенсійного фонду в Хотинському районі Чернівецької області із заявою, в якій просила виплати їй пенсію за шість місяців наперед у зв`язку з її виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль (а.с. 201).

26.07.2011 р. розпорядженням Пенсійного фонду в Хотинському районі Чернівецької області у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон до Ізраїлю пенсійну справу позивача закрито та виплачено пенсію за 6 місяців наперед (а.с. 200, 202-204).

Судом встановлено, що позивачка виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль та 17.06.2014 р. прийнята на консульський облік Генерального консульства України в державі Ізраїль (м. Хайфа) (а.с. 33).

26.05.2017 р. уповноважений представник позивачки, діючи на підставі нотаріальної довіреності, подав безпосередньо до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області Хотинського управління обслуговування громадян особисту заяву позивачки про поновлення раніше призначеної пенсії за віком, виплата якої була припинена внаслідок виїзду на постійне проживання за кордон. До вказаної заяви додано наступні документи: копія довіреності, копія паспорту, копія ідентифікаційного коду, копія трудової книжки, копія пенсійного посвідчення, оригінал апостильної заяви про поновлення пенсії, що підписана особисто позивачкою, підпис якої завірено нотаріально (а.с. 61-64).

Вказана заява була прийнята відповідачем разом із усіма доданими до неї документами 26.05.2017 р., що підтверджується відповідним штампом.

Розглянувши звернення позивачки, Хотинське управління обслуговування громадян ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області листом №12615-11 від 08.06.2017 р. відмовило позивачці у поновленні виплати пенсії, оскільки на даний час Верховною Радою України не прийнято Закону про ратифікацію Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення. Крім того, зазначило, що заява про поновлення раніше призначеної пенсії подається особисто пенсіонером до органу, що призначає пенсію за місцем проживання, яка повинна пред`явити паспорт (або інший документ, який засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Вказало, що питання про поновлення виплати раніше призначеної пенсії позивачці буде розглянуто при її зверненні з відповідною заявою, при наявності всіх необхідних документів та підтвердження місця проживання в Україні. Враховуючи наведене, представнику позивачки повідомлено про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії (а.с. 65).

Вказана відмова направлена відповідачем на адресу уповноваженої особи позивачки та отримана 26.06.2017 р. (а.с. 146). Доказів на спростування наведеної обставини, відповідач до суду не надав.

Вважаючи відмову протиправною, позивачка звернулася до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Законі України "Про пенсійне забезпечення", яким встановлено порядок та виплата пенсії.

Згідно ч. 3-4 ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 р. (далі - Закон № 1788-XII в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Так, ч. 1-2 ст. 92 Закону № 1788-XII громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед відїздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. №25-рп/2009 у справі №1-32/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Відповідно до п. 3.3 вказаного рішення оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Частиною 2 ст. 152 Конституції України встановлено, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визначені неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07.10.2009 р. порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений ст. 46 Конституції України.

Суд при вирішенні справи повинен керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ч. 1-2 ст. 6 КАС України).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. №3477-IV визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р., зазначив, що право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України.

У п. 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з набранням чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень зазначеного Закону.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від місця проживання особи.

Такий, висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеного у постанові від 19.05.2015 р. у справі №21-168а15, у постанові від 06.10.2015 р. у справі №608/1189/14-а.

Із встановлених судом обставин справи видно, що позивачка проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Відтак враховуючи, вищенаведене, а також те, що позивачка своєю трудовою діяльністю отримала право на призначення пенсії за віком в Україні, суд приходить до висновку, що вона має право на поновлення пенсії незалежно від місця її проживання, а тому відповідачем всупереч висновку, викладеного в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 р. та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права, протиправно відмовлено позивачці у поновленні пенсійної виплати.

Стосовно позовної вимоги позивачки про зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату їй пенсії за віком з 13.03.2012 р. - шляхом призначення пенсії знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 46 Конституції України, пенсія є одним із видів соціального захисту, право яке гарантується громадянину.

Виходячи із самого визначення поняття "пенсія", щомісячні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання виплати (чи її перерахунок).

Кінцевий термін або строк, на який призначається такий вид забезпечення як пенсія не може встановлюватись, бо це суперечить самому визначенню та суті таким виплатам.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

Отже, пенсія особі призначається з дня її звернення за пенсією.

Водночас, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії позивачці за віком шляхом призначення пенсії знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів за період з 13.03.2012 р. по 25.06.2017 р. є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають.

Так, згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, законодавством не встановлено обов'язку для Пенсійного органу як суб'єкта владних повноважень поновлювати пенсію громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, автоматично 07.10.2009 р., при цьому за відсутності у пенсійного органу інформації про її місце проживання тощо.

Водночас представником позивачки не було наведено обґрунтованих причин, які унеможливили звернення позивачки, яка в першу чергу зацікавлена в поновленні виплати їй пенсії, звернутися до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії після припинення її виплат.

Отже, з огляду на вказані обставини справи, позивачка з моменту виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю з 13.09.2013 р. мала право на поновлення пенсійних виплат, однак вказаним правом скористалася, тільки 26.05.2017 р. коли через уповноваженого представника звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Хотинському районі Чернівецької області із заявою, в якій просила поновити нарахування та виплату раніше призначеної їй пенсії за віком, виплата якої була припинена внаслідок виїзду на постійне проживання за кордон. Як встановлено судом, вказана заява отримана відповідачем 26.05.2017 р.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що поновити пенсію позивачці необхідно з дня звернення її представника до пенсійного органу з відповідною заявою.

Висновок про те, що пенсія має бути поновлена з дати звернення особи із відповідною заявою до пенсійного органу узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що висловлена в постанові від 20.02.2018 р. у справі №757/12134/14-а.

Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 45 Закону 1058-IV, та те що із заявою про поновлення пенсії позивачки її уповноважений представник звернувся 26.05.2017 р., тому відповідач повинен поновити виплату пенсії позивачці саме з 26.05.2017 р.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 27 Закону №1058-IV розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому ч.1-2 ст. 42 цього Закону.

Частинами 1, 2 ст. 42 Закону №1058-IV передбачено, що пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Крім індексації пенсії, передбаченої частиною першою цієї статті, щороку здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій через збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, на коефіцієнт, що відповідає не менш як 20 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, порівняно з попереднім роком.

Відповідно до п. 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від

25.11.2005 р. № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.07.2014 р. за № 895/25672, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до ст. 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до ст. 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 р.

Згідно ст. 1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення від 03.07.1991 р. №1282-XI (далі - Закон №1282-XI, в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Зазначений закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Таким чином, Закон №1282-XI спрямований на підтримку купівельної спроможності населення України у зв'язку з подорожчанням споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ст. 2 Закону №1282-XI індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії.

Статтею 4 Закон №1282-XI визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. З метою підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін та дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України здійснюється індексація грошових доходів, які не мають разового характеру, а саме пенсії, стипендії, оплата праці та інші.

З огляду на вищенаведене, суд зобов`язує Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, поновити виплату пенсії ОСОБА_1 - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться у пенсійній справі №149752, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів починаючи з 26.05.2017 р.

Щодо посилання відповідача про, те що заява про поновлення виплати пенсії позивачці повинна подаватися особисто позивачкою, а не її представником, суд зазначає наступне.

Так, згідно пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 р. за №1566/11846, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Отже, заява про поновлення виплати пенсії може подаватись до пенсійного органу як пенсіонером особисто, так і його законним представником, а тому представник позивачки уповноважений на звернення до органу Пенсійного фонду із відповідною заявою.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищезазначене, судом встановлено порушення відповідачем вищезазначених критеріїв, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність відмови позивачці у поновленні пенсійної виплати.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи видно, що за подання вказаного позову позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн, що підтверджується квитанцією від 05.01.2018 р. №0.0.932924142.1.

Оскільки, позов задоволено частково, за відсутності судових витрат відповідача, суд присуджує на користь позивачки судові витрати (судовий збір) у сумі 352,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 6, 9, 14, 72, 73, 77, 90, 139, 241, 250, 263, 287 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (вул. Оренбурзька, 7А, м. Чернівці, 58022, ), поновити виплату пенсії ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, Ізраїль, РНОКПП НОМЕР_1) шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться у пенсійній справі №149752, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів починаючи з 26.05.2017 р.

3. Стягнути на користь (АДРЕСА_2, Ізраїль, РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір у сумі 352,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (вул. Оренбурзька, 7А, м. Чернівці, 58022, ).

4. В іншій частині позвоних вимог відмовити.

Згідно ст. 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до ст. ст. 293 та 295 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.К. Левицький