Справа № 825/1778/18
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2018-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2018 року м. Чернігів Справа № 825/1778/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,
розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ), через повноважного представника, 17.04.2018 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі ГУПФ в Чернігівській області) та просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непоновлення йому виплати пенсії за вислугу років;
- зобов`язати відповідача перерахувати розмір та поновити йому виплату пенсії за вислугу років з 07.10.2009, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, на визначений пенсіонером банківський рахунок.
Позов мотивовано тим, що він є громадянином України, до 2000 року проживав на її території та перебував на обліку в ГУПФ в Чернігівській області. Надалі, виплата пенсії відповідачем йому була припинена у зв`язку з виїздом за кордон до Держави Ізраїль. Вважає вказані дії пенсійного органу протиправними, оскільки проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, він має такі ж самі конституційні права, як і громадяни, які мешкають на її території. Крім того, пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.
Ухвалою судді від 07.05.2018 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), та надано відповідачу 15-денний строк з дня вручення вказаної ухвали для надіслання відзиву.
Також ухвалою судді від 07.05.2018, за обґрунтованим клопотанням представника позивача, поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду.
У встановлений ухвалою суду про відкриття провадження строк відповідач надіслав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що: представником позивача не було дотримано порядок звернення до органу пенсійного фонду з відповідною заявою, а сама заява не відповідає встановленій формі; пенсійна справа ОСОБА_1 не була передана до ГУПФ в Чернігівські області, тому в останнього відсутня можливість щодо поновлення виплати пенсії позивачу. Також, вважає, що лист ГУПФ в Чернігівській області, яким відмовлено ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії, не є рішенням суб`єкта владних повноважень.
Пояснив, що на сьогодні чинним законодавством України не передбачено виплату пенсії громадянам за місцем постійного проживання за кордоном. Виплати пенсій за кордоном здійснюються виключно на підставі міжнародних договорів, укладених Україною з іншими державами. Оскільки, законодавцем не визначено порядку виплати пенсій громадянам, що проживають, зокрема, в Ізраїлі, поновлення її виплати ОСОБА_1 не є можливим.
Крім того, справу просить розглянути за участі сторін, однак, у зв`язку з розглядом даної справи за особливостями статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, вказане клопотання є безпідставним та не підлягає задоволенню.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 мають бути задоволені частково, враховуючи таке.
Судом встановлено, ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданим 11.10.2000 (відповідно до відмітки, строк дії продовжено до 11.10.2020) (орган, що видав 2500) (а.с. 15).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була призначена пенсія за вислугу строків служби на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 31.10.2000, виданим Чернігівським обласним військовим комісаріатом (а.с. 13).
Позивач до грудня 2000 року проживав в Україні та був знятий з реєстрації місця проживання у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.
У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 було припинено виплату пенсії, тому 21.02.2018 позивач, через повноважного представника, звернувся до ГУПФ в Чернігівській області із заявою про поновлення її виплати з 07.10.2009 в розмірах, відповідно до пенсійного законодавства України, витребування пенсійної справи, здійснення запитів щодо отримання необхідних документів. До заяви представником позивача було додано нотаріально завірені копії документів. Справжність підпису представника на заяві засвідчено, дієздатність та повноваження перевірено нотаріусом (а.с. 10-12).
Листом від 07.03.2018 за № 1740/03/А-12 відповідач повідомив, що поновити виплату пенсії немає законних підстав, оскільки позивач отримував пенсію не з ГУПФ в Чернігівській області, а з Чернігівського ОВК, звідки матеріали пенсійної справи на позивача відповідачеві не надходили. Також зазначено, що документи мають подаватись в оригіналі, що не здійснено представником позивача. Крім того, не дотримано форми заяви, а вказаний в ній відкритий банківський рахунок не відповідає вимогам Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (а.с. 8-9).
Вважаючи вказану відмову ГУПФ в Чернігівській області протиправною, ОСОБА_1 , через уповноваженого представника, звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення суд бере до уваги те, що однією з найважливіших умов визначеності відносин між людиною і державою є закріплення у статтях 3, 21 Конституції України принципу непорушності прав і свобод людини. Визнаючи людину найвищою соціальною цінністю, Основний Закон України встановлює перелік прав і свобод, гарантує і забезпечує їх захист, у тому числі від порушення з боку держави, її органів та посадових осіб. Зазначені права і свободи визначають міру можливої поведінки людини і громадянина, відображають певні межі цих прав та можливість користуватися благами для задоволення своїх інтересів.
В свою чергу, статтею 46 Конституції України закріплено конституційне право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З наведеного слідує висновок, що з 7 жовтня 2009 року пенсія громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон виплачується на загальних підставах, незалежно від наявності відповідного міжнародного договору між Україною та державою, в якій проживає пенсіонер.
Більш того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
В свою чергу, Верховний Суд України у своїй постанові від 6 жовтня 2015 року у справі № 21-2419а15 зазначив, що з дня набрання чинності рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачу неправомірно відмовлено у поновленні пенсії, оскільки Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" після набрання чинності рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року не передбачено таких підстав для відмови у поновленні пенсії, як проживання за кордоном, зокрема, в Ізраїлі та відсутність міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем.
Згідно із частиною другою статті 2 Закону України від 11.12.2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відповідно до Протоколу № 4 Конвенції Про захист прав і основоположних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь - яку країну, включаючи свою власну.
Відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.
Отже, право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
За наведених обставин, оскільки судом встановлено, що позивач з 2000 року виїхав на постійне місце проживання в Ізраїль, виплата пенсії була припинена в період проживання за кордоном, тому, враховуючи той факт, що на даний час він не втратив громадянство України, має право на поновлення її виплати з дня набрання чинності Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року.
Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 12.05.2015 у справі № 21-180а15 та від 06.10.2015 у справі № 608/1189/14-а.
Доводи відповідача, що представником ОСОБА_1 до пенсійного фонду було надіслано заяву не встановленої форми, суд вважає необґрунтованими, враховуючи таке.
Статтею 1-1 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» перебачено, що законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
В свою чергу, статтею 62 вказаного Закону встановлено, що пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 1 2 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Тобто, в даному випадку, у зв`язку з виїздом позивача за кордон, поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 має відбуватись з врахуванням та відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
Що стосується тверджень відповідача про те, що у нього немає можливості визначити право позивача на відновлення виплати пенсії через те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 не передано до Пенсійного фонду його пенсійну справу, суд зазначає таке.
Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Головне управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.
Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за №1566/11846 (далі Порядок) відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію, у необхідних випадках посадовими особами територіальних органів Пенсійного фонду України надається допомога щодо одержання відсутніх у особи документів для призначення пенсії.
Таким чином, відповідача законодавцем не тільки наділено правом на перевірку відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а й покладено обов`язок витребовувати в установленому законодавством порядку відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань та допомагати особам, що звернулись за призначенням пенсії, в одержанні відсутніх у неї документів для призначення пенсії.
Проте, всупереч покладеного обов`язку, ГУ ПФУ в Чернігівській області не здійснено жодних заходів, спрямованих на отримання відомостей, необхідних для реалізації права на пенсію позивачем: не з`ясовано чи знаходиться в архівному відділі Чернігівського обласного військового комісаріату пенсійна справа ОСОБА_1 та не витребувано інформації щодо призначення та виплати військової пенсії позивачу не зважаючи на те, що в заяві про призначення/перерахунок пенсії від 21.02.2018 уповноважений представник позивача просив здійснити вказані вище дії (а.с. 10).
Заперечення відповідача щодо того, що ним не призначалась пенсія позивачу, відтак відсутні підстави для її поновлення саме відповідачем, спростовуються тим, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 2.11.2006 № 1522 «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення та виплати пенсій деяким категоріям громадян», з 01.01.2007 функції з призначення та виплати пенсії військовослужбовцям покладено на органи Пенсійного фонду України. Із зазначеного випливає, що звернутись до органу, яким пенсія призначалась, - ІНФОРМАЦІЯ_2 - з заявою про поновлення її виплати ОСОБА_1 вже не має можливості, так як ІНФОРМАЦІЯ_1 на час звернення з заявою повноваженнями з виплати пенсії наділений вже не був, тоді як саме до ГУПФ в Чернігівській області перейшли повноваження із виплати пенсії відповідній категорії пенсіонерів (особам, звільненим з військової служби).
Також, суд вважає необґрунтованим твердження відповідача про те, що заява про поновлення пенсії мала бути подана особисто позивачем або його законним представником до ГУПФ в Чернігівській області, оскільки в пенсійному законодавстві відсутня правова норма, яка забороняє особі, що звертається до органу Пенсійного фонду за призначенням чи поновленням виплати пенсії, подавати відповідну заяву поштою.
Крім того, згідно з пунктом 4.3 Порядку, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.
Разом з тим, всупереч встановленим вимогам Порядку, відповідач будь-якого вмотивованого рішення по заяві позивача не прийняв. Натомість ГУ ПФУ у Чернігівській області листом від 07.03.2018 № 1740/03/А-12 розглянуло звернення про поновлення виплати пенсії, що не передбачено зазначеним Порядком, яким фактично відмовило ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії.
Однак, вирішуючи питання з якого саме періоду необхідно поновити ОСОБА_1 виплату пенсії, суд враховує, що ні адміністративний позов, ні матеріали справи не містять відомостей щодо існування об`єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009.
У зв`язку з наведеним, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача поновити ОСОБА_1 виплату пенсії в межах передбаченого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку звернення до суду, тобто з 17 листопада 2017 року, оскільки позов подано до суду 17 квітня 2018 року.
Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.02.2018 у справі № 523/5348/17.
Щодо вимоги ОСОБА_2 про поновлення йому виплати пенсії за вислугу років з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, суд вважає, що в її задоволенні слід відмовити, оскільки перерахунок пенсії позивачу не проведений та доказів того, що позивач при його проведенні не врахує вищезазначені виплати, надбавки тощо, суду не надано.
Крім того, відповідно до ч.2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Однак, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось позивачем в поданому позові, пенсія ОСОБА_1 не нараховувалась з 01.07.2001, тому застосування до спірних правовідносин вищевказаних положень статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є передчасним.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Враховуючи наведене, зазначені вимоги позивача суд вважає передчасними, тому в їх задоволенні слід відмовити.
Крім того, під час прийняття рішення суд враховує, що згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .
Щодо клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, то суд вважає, що в його задоволенні слід відмовити, оскільки в розумінні статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком. Крім того, у суду відсутні підстави вважати, що рішення суду виконане не буде.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Керуючись статтями 241-243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління пенсійного фонду України (, вул. П`ятницька, 83а, м. Чернігів, 14000) щодо непоновлення ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) виплати пенсії за вислугу строків служби.
Зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України (, вул. П`ятницька, 83а, м. Чернігів, 14000) поновити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) виплату пенсії за вислугу строків служби з 17 листопада 2017 року.
Зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України (, вул. П`ятницька, 83а, м. Чернігів, 14000) провести ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) перерахунок та виплату поновленої пенсії за віком відповідно до положень Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірах, не менше мінімального прожиткового мінімуму, на визначений пенсіонером банківський рахунок.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління пенсійного фонду України (, вул. П`ятницька, 83а, м. Чернігів, 14000) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) судові витрати в сумі 352 (триста п`ятдесят дві) грн. 40 коп.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.
Повний текст рішення складений 05.06.2018.

Суддя С.В. Бородавкіна