Справа № 809/3271/14
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 травня 2018 року

Київ

справа №809/3271/14

адміністративне провадження №К/9901/5821/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Берназюка Я.О.,

суддів: Гриціва М.І., Коваленко Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Карпати» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 07 лютого 2017 року у справі за позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області до Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Карпати» про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

09 жовтня 2014 року управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську (далі за текстом - УПФУ в м. Івано-Франківську або позивач) звернулося до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Карпати» (далі за текстом - ДП «ВО «Карпати» або відповідач) про стягнення 79945,25 грн. заборгованості по відшкодуванню пільгових пенсій.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року позовну заяву в частині стягнення з Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Карпати» заборгованості по відшкодування витрат на виплату та доставку пільгових пенсій призначених громадянину ОСОБА_1 за списком № 2 за період 2009 -2012 роки у розмірі - 9239,06 грн. залишено без розгляду.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року позов задоволено. Вирішено стягнути з Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Карпати», код 19389809, на користь управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську, код 20550895, заборгованість з відшкодування витрат на виплату та доставку пільгових пенсій у розмірі 70706 (сімдесят тисяч сімсот шість) грн. 19 коп.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2016 року постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року залишено без змін.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 07 лютого 2017 року залишив в силі ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2016 року та постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд касаційної інстанції виходив з того, що обов'язок визначення сум відшкодування витрат на виплату і доставку пенсій покладено на органи Пенсійного фонду України, а відповідач зобов'язаний здійснити відшкодування зазначених витрат в розмірах, визначених органами Пенсійного фонду України, підставою для відшкодування вказаних сум є розрахунки цих витрат.

Такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 31 січня 2011 року № 21-69а10, від 13 лютого 2012 року № 21-11а12 та від 19 березня 2013 року № 21-60а13, який згідно зі статтею 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, Державне підприємство «Виробниче об'єднання «Карпати» звернулося до Верховного Суду України із заявою про її перегляд з підстави, передбаченої пунктами 1, 5 частини першої статті 237 КАС України. У заяві позивач просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 07 лютого 2017 року, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2016 року та постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року в частині стягнення з ДП «ВО «Карпати» заборгованості по відшкодуванню сум фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за червень-липень 2014 року в розмірі 24511,28 грн. згідно розрахунку №7047/04 від 03 грудня 2013 року та сум фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за червень-липень 2014 року у розмірі 7320,52 грн., згідно розрахунків з червня-липень 2014 року, зокрема по особам, які досягли 55 років, до моменту формування цих розрахунків позивачем, а саме по ОСОБА_2 в сумі 2075,93 грн., по ОСОБА_3 - 2114,58 грн., по ОСОБА_4 - 2059,18 грн., по ОСОБА_5 - 1463,42 грн., по ОСОБА_6 - 1700 грн. та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ДП «ВО «Карпати» заборгованості по відшкодуванню сум фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за червень-липень 2014 року в розмірі 31831,80 грн.

У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпунктів 1, 7 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду, який розглядає її за правилами, що діяли згідно з попередньою редакцією цього Кодексу.

Ухвалою від 22 травня 2018 року справу прийнято до свого провадження суддею Верховного Суду Берназюком Я.О.

На обґрунтування заяви додано копії рішень Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2015 року у справі № К/800/29823/15, від 12 квітня 2016 року у справі № К/800/7852/15, які, на думку відповідача, підтверджують неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Перевіривши наведені у заяві доводи, суд дійшов висновку про відсутність неоднаково застосування Вищим адміністративним судом України підпункту 17 пункту 6 розділу ІІ Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668, який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, внесено зміни до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та частину другу Прикінцевих положень ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в частині пенсій, призначених відповідно до пунктів «б»-«з» статті 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення».

У рішенні, про перегляд якого подано заяву (справа № 809/3271/14), суд касаційної інстанції, погодившись із висновком суду апеляційної інстанції, вказав, що станом на 01 жовтня 2011 року (час набрання чинності статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону №3668 від 08 липня 2011 року), вказані у надісланих відповідачу розрахунках з червня по серпень 2014 року особи, не досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», тобто 55-ти років (для жінок) та 60 років (для чоловіків), з настанням якого припинялося відшкодування підприємствами витрат на виплату і доставку пільгових пенсій.

В постанові Вищого адміністративного суду України, яку надано заявником для порівняння (справа № К/800/29823/15), суд прийшов до висновку, що призначення пільгових пенсій відбулось з урахуванням статей 12, 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", тобто досягнення пенсіонерами 50 років із зниженням пенсійного віку на 5 років, а тому є необґрунтованим відшкодування підприємством таких фактичних витрат на виплату і доставку пільгової пенсії впродовж більшої тривалості років.

Згідно з абзацом 4 пункту 1 статті 2 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону суб'єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об'єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об'єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників, крім тих, які є платниками фіксованого сільськогосподарського податку, об'єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів «б» - «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а з 28 квітня 2014 року - до досягнення віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Підпунктом 17 пункту 6 розділу ІІ Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668, який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, внесено зміни до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону №3668 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки ІНФОРМАЦІЯ_1 і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд України у постановах від 31 січня 2011 року № 21-69а10, від 13 лютого 2012 року № 21-11а12 та від 19 березня 2013 року № 21-60а13 вже висловлював аналогічні правові позиції.

З приводу зниження пенсійного віку для відповідної категорії осіб, що не може перевищувати 5 років, то слід зазначити, що Закону України від 02 березня 2015 року № 213-ІІІ, яким зміст вказаної статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» приведено у відповідність до положень статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», поширює свою дію на осіб, які досягли пенсійного віку, передбаченого статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», тобто 55-ти років (для жінок) та 60 років (для чоловіків), з настанням якого припинялось відшкодування підприємством витрат на виплату та доставку пільгових пенсій.

Щодо посилань на постанову Вищого адміністративного суду України, яку надано заявником для порівняння (від 12 квітня 2016 року № К/800/7852/15), а саме на частину другу Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в частині пенсій, призначених відповідно до пунктів «б»-«з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в якій суд прийшов до висновку, що суди попередніх інстанцій не дослідили питання щодо обґрунтованості розміру сум, які управління Пенсійного фонду заявило до відшкодування, то слід зазначити, що колегія суддів, не може давати оцінку повноті досліджених, судами попередніх інстанцій доказів, на стадії перегляду, у відповідності до підпункту 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, а тому і не вбачається неоднакового застосування норм права судом касаційної інстанції

Частиною другою статті 8 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 40 справи "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції , має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Таким чином, оскільки висновок Вищого адміністративного суду України викладений в ухвалі від 07 лютого 2017 року у справі 809/3271/14 ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, то у задоволенні заяви Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Карпати» слід відмовити.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), статтями 241, 242, 243 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року),

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви Державному підприємству «Виробниче об'єднання «Карпати» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 07 лютого 2017 року у справі за позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області до Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Карпати» про стягнення заборгованості.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко