Справа № 802/1028/18-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2018-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 травня 2018 р. Справа № 802/1028/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі -ОСОБА_1, позивач) із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України Вінницької області (далі - ГУ ПФУ Вінницької області, управління пенсійного фонду, відповідач), яким просила:

- визнати протиправними дії по невиплаті пенсії за період з 19.08.2016 р.;

- зобов'язати виплатити пенсію за минулий час із 19.08.2016 р. по день звернення до суду, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів та продовжувати виплачувати в подальшому шляхом здійснення перерахунку на рахунок №97147 в Відкритому Акціонерному товаристві "Державний ощадний банк України", установа №10001/0101 Гайсин (Вінниця 9080) .

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що управлінням пенсійного фонду безпідставно припинено виплату призначеної на підставі Закону України " Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсії. Так, позивачем, зазначено, що наразі вона тимчасово проживає в Сполучених штатах Америки, однак від громадянства України не відмовилась. Починаючи з серпня 2016 року пенсійний орган припинив виплату пенсії.

В травні 2017 р. позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії та надання рішень, якими припинено її виплату. Однак виплату пенсії не поновлено, а рішення, яким припинено виплату не надано.

Не погоджуючись із такими діями відповідача, вважаючи їх протиправними, позивач звернулась із цим позовом до суду.

Ухвалою від 06.04.2018 р. відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду на 23.04.2018 р. в письмовому провадженні.

23.04.2018 р. рішенням суду витребувано додаткові докази та відкладено розгляд справи на 11.05.2018 р.

11.05.2018 р. витребувано письмові докази та відкладено розгляд справи на 24.05.2018 р.

11.05.2018 р. відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про залишення позову без розгляду.

24.04.2018 р. надійшов відзив (вх.№16460 від 24.04.2018 р.), в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову, вказуючи, що позивач не подавала особисто або через представника заяву про поновлення виплати пенсії. Окремо відповідач вказав, на відсутність підстав для задоволення позову в частині виплати компенсації втрати частини доходів , оскільки захисту підлягають лише порушені права, а не можливість їх порушення в майбутньому.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне.

15.10.1999 року Гайсинським районним військовим комісаром направлено Вінницькому обласному військовому комісару заяву ОСОБА_1 щодо призначення їй пенсії по втраті годувальника. В подальшому, Головним управлінням ПФУ у Вінницькій області, 01.11.1999 р. призначено ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника.

24.05.2017 р. позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України Вінницької області із заявою про поновлення виплати пенсії та надання рішення про припинення виплати такої (пенсії).

За наслідком розгляду даної заяви надано відповідь, датовану 01.06.2017 р., згідно якої пенсія може виплачуватися за довіреністю, порядок оформлення і строк дії якої визначаються законом. Виплата пенсії за довіреністю здійснюється протягом усього періоду дії довіреності за умови поновлення пенсіонером заяви про виплату пенсії за довіреністю через кожний рік дії такої довіреності. Оскільки, заява про виплату пенсії за довіреністю не поновлена, виплата пенсії позивачу призупинена з 01.01.2013 р.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій щодо невиплати пенсії, суд керується та виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Згідно статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-15), виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Із аналізу вищепроцитованих норм видно, що припинення виплати пенсії здійснюється у разі прийняття відповідного рішення пенсійним органом чи судом за наявності підстав, визначених чинним законодавством.

Більш детально, процедура щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку, поновлення) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон - 2262-12), регламентується Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" , затверджених постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 N 3-1 (далі - Порядок 3-1).

Із положень пунктів 14, 17, 18 Порядку 3-1 випливає, що орган, який призначає пенсії, розглядає питання про призначення пенсії або про відновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший і поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсії, при поданні заявником всіх необхідних документів.

Заяви осіб про призначення, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі обліку заяв про призначення пенсії згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (додаток 3).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії або про відмову в призначенні, переведенні з одного виду пенсії на інший та відновленні раніше призначеної пенсії.

Рішення щодо призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії оформляється розпорядженням органу, що призначає пенсії.

Відповідно до пункту 4 Порядку 3-1, заява про припинення виплати пенсії у зв'язку з виїздом за кордон, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні тощо, подається пенсіонером, або його законним представником особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання.

Пунктом 6 Порядку №3-1 визначено, що днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу, що призначає пенсії, письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дати їх відправлення.

У разі, якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, заявнику (посадовій особі уповноваженого структурного підрозділу) роз'яснюється, які документи необхідно надати додатково. При поданні документів до закінчення тримісячного терміну з дня отримання роз'яснення днем звернення за призначенням пенсії вважається день подання заяви або дата відправлення документів поштою.

Оцінюючи доводи позивача щодо відсутності підстав для припинення виплати пенсії у зв'язку із її тимчасовим проживанням на території США, суд зазначає про наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Припинення виплат пенсій було передбачено пунктом 2 частини першої статті 49 та статтею 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в редакції, діючій до 7 жовтня 2009 року.

З дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу органи ПФУ мали відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

При цьому, як встановлено судом, позивачу припинено виплату пенсії із 19.08.2016 року, тобто в період, коли законодавством не передбачалося такої підстави припинення виплати пенсії, як виїзд особи, якій вже була призначена пенсія, за кордон.

Так, в Рішенні Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 констатовано, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Аналогічна позиція викладена в постановах ВС від 20.03.2018 р. та 27.03.2018 р.

Таким чином, позивач тимчасово проживаючи в США, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як громадянин України, що проживає на території України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України, тому суди дійшли обґрунтованих висновків про задоволення позовних вимог.

З огляду на наведене, суд погоджується із доводами позивача щодо відсутності у відповідача підстав для припинення виплати пенсії позивачу з серпня 2016 року з підстав її виїзду за кордон.

Окремо суд вважає, за необхідне вказати й про наступне.

Згідно частини другої статті 47 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", пенсія може виплачуватися за довіреністю, порядок оформлення і строк дії якої визначаються законом. Виплата пенсії за довіреністю здійснюється протягом усього періоду дії довіреності за умови поновлення пенсіонером заяви про виплату пенсії за довіреністю через кожний рік дії такої довіреності.

Із наведених норм, видно, що виплата пенсії за довіреністю здійснюється за умови поновлення заяви про виплату пенсії за довіреністю.

Разом з тим, суд акцентує увагу на тому, що позивач не ставить питання про виплату пенсії за довіреністю, а самостійно звертається і просить поновити їй виплату пенсії, про що подана відповідна заява.

Окрім того, суд також звертає увагу, що в матеріалах пенсійної справи відсутня заява ОСОБА_1 про виплату пенсії за довіреністю. Окремо слід вказати, що у пенсійній справі наявна заява про виплату пенсії за довіреністю ОСОБА_2 датована 22.08.2013 р., за наслідком розгляду якої управлінням надано відповідь-лист від 26.09.2013 р. вих.№360, яким повідомлено про призупинення з 01.10.2013 р. виплати пенсії до подання такої заяви особисто пенсіонером.

Суд звертає увагу, що подання заяви про виплату пенсії за довіреністю, яка подається кожен рік дії такої довіреності, є правом позивача та не є підставою для припинення виплати пенсії чи призупинення пенсії. Відтак, за відсутності заяви пенсіонера про виплату пенсії за довіреністю, така має виплачуватись останньому на загальних умовах .

Окрім того, суд критично відноситься до тверджень відповідача щодо неподання позивачем заяви про виплату пенсії за довіреністю, яка подається кожен рік дії такої довіреності, оскільки відповідач помилково вважає ОСОБА_1 особою, яка постійно проживає за кордоном та застосовує щодо виплати її пенсії норми законів, які регулюють порядок виплати громадянам, які виїхали з України на постійне місце проживання за кордон.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що підстави для припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з мотивів відсутності поновленої довіреності, - відсутні. Відповідно протиправними є дії відповідача щодо невиплати пенсії позивачу. А отже позовні вимоги в цій частині підлягають заодволеню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне, керуючись статтею 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог, оскільки це є необхідним для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить.

Так, згідно частини першої вказаної норми, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина з боку суб'єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб'єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз'ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року "Про судове рішення".

Так, відповідно до пункту 3 цієї, Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Як вже встановлено судом підстави для невиплати пенсії відсутні, разом з тим, на підставі атестату (№325 та без дати) про зняття з обліку, припинено виплату пенсії.

Оцінюючи даний атестат, суд керується частиною другою статті 2 КАС України, в силу якої, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, критерій "прийняття рішень, вчинення (невчинення) дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України" - за змістом випливає з принципу законності, що закріплений у частині другій статті 19 Конституції України: "Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України".

"На підставі" означає, що суб'єкт владних повноважень:

- має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України;

- зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

Критерій "прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії" - відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Встановлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову.

На думку суду, атестат про зняття з обліку ОСОБА_1, прийнятий без врахування розтлумачених критеріїв.

Так, як зазначалось вище, виплата пенсії припиняється за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду з підстав:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд акцентує увагу, що такої підстави для припинення виплати пенсії як: «по причині "до з'ясування"», - законодавцем не передбачено.

Окрім того, при вирішені цього спору суд, відповідно до частин першої-другої статті 6 КАС України керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до частини третьої статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини першої Європейської Соціальної хартії, кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей

З огляду на вимоги Конвенції та практику Європейського суду з прав людини ("Спорронг та Льонрот проти Швеції") до правовідносин щодо отримання пенсії слід застосовувати засади юридичної визначеності, зокрема в частині права особи на розумні очікування "мирного володіння майном".

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

За сукупністю наведених обставин, суд дійшов висновку, що атестат про зняття з обліку №325 є протиправним та, відповідно, підлягає скасуванню.

Визначаючись щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача виплатити пенсію за минулий час , а саме з 19.08.2016 р. по день звернення до суду, тут суд вказує на наступне.

Як зазначалось вище, при вирішені цього спору суд дійшов висновку про протиправність рішення суб'єкта владних повноважень щодо припинення виплати пенсії позивачу.

Як наслідок, наявні підстави для зобов'язання відповідача виплатити пенсію за період з 19.08.2016 р. по 02.04.2018 р.

Оцінюючи позовні вимоги в частині проведення виплат пенсії в подальшому та нарахування компенсації втрати доходу, то суд підстав для їх задоволення не вбачає, виходячи з наступного.

Право на захист - це суб'єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Із системного аналізу вказаних норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин, а не можливість їх порушення у майбутньому.

Отже, вимоги про зобов'язання здійснювати виплату пенсії в подальшому та нарахування компенсації за втрату частини доходу, на думку суду, є передчасними, адже спір в цій частині фактично не існує.

Окремо суд зазначає, що згідно частини другої статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. Саме після проведення нарахування та виплати пенсії буде з'ясовано чи компенсовано втрату частини пенсії позивачу.

За сукупністю наведених обставин, враховуючи недоведеність позивачем наявності спору та неврегульованого питання між ним та суб'єктом владних повноважень з приводу виплати пенсії в подальшому та нарахування компенсації за втрату частини доходу, - відсутні підстави для задоволення позову в досліджуваній частині.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведену норму, витрати понесені позивачем у даній справі в сумі 704, 80 грн. судового збору підлягають відшкодуванню частково у розмірі 352, 40 грн. (2/4 задоволених вимог).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області по невиплаті ОСОБА_1 пенсії за період із 19.08.2016 р.

Визнати протиправними та скасувати атестат про зняття з обліку №325, виданий Головним управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, яким припинено виплату пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 19.08.2016 р. по 02.04.2018 р.

В задоволенні позову в частині нарахування компенсації втрати частини доходів та продовження виплати пенсії в подальшому - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 352, 40 (триста п'ятдесят дві гривні 40 копійок) судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, ).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

Відповідач:Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області. (м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, ).

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна