Справа № 554/5275/15-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 травня 2018 року

Київ

справа №554/5275/15-а

адміністративне провадження №К/9901/13725/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Берназюка Я.О.,

суддів: Гриціва М.І., Коваленко Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач) звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі за текстом Управління або відповідач) про зобов'язання вчинити дії, в якому з урахуванням уточнень просив: зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області відновити йому пенсійні виплати з 01 червня 2015 року відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII (далі за текстом - Закон України № 213-VIII).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває на обліку в Управлінні з 2007 року та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-XII (далі за текстом - Закон № 2262-XII).

Відповідно до довідки № 01-52/1242 від 22 квітня 2015 року Полтавської обласної державної адміністрації позивач працює в апараті Полтавської обласної державної адміністрації в мобілізаційному підрозділі на посаді головного спеціаліста.

Судом встановлено, що призупинення виплати пенсії позивачу було здійснено на підставі Закону № 213-VІІІ, яким було змінено редакцію статті 54 Закону № 2262-XII.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що право позивача на отримання раніше призначеної довічної пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 2262-XII не може бути обмеженим, а тому дії відповідача знаходить неправомірними.

Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 21 липня 2015 року позовні вимоги задоволено. Зобов'язано Управління відновити позивачу пенсійні виплати з 01 червня 2015 року.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2015 року апеляційну скаргу Управління було задоволено. Постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 21 липня 2015 року - скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2015 року - без змін.

Постановляючи зазначену ухвалу колегія суддів Вищого адміністративного суду України погодилася з обґрунтованими висновком суду апеляційної інстанції про наступне. Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України № 213-VIII передбачено, що порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії. Спеціальним законом, який регулює правовідносини, пов'язані із пенсійним забезпеченням осіб, звільнених з військової служби, і який підлягає застосуванню є, зокрема, Закон № 213-VIII. У зв'язку із цим, Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області з урахуванням приписів Закону України № 213-VIII правомірно не здійснювало позивачу виплату пенсії з 01 квітня 2015 року.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про її перегляд з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 КАС України, - неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права (статті 54 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закону України від 02 березня 2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення»). У заяві позивач просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19 квітня 2016 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2015 року, а постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 21 липня 2015 року - залишити в силі.

Ухвалою Верховного Суду України від 07 липня 2016 року по справі 554/5275/15-а відкрито провадження, однак розгляд цієї справи не закінчено.

У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпунктів 1, 7 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду, який розглядає її за правилами, що діяли згідно з попередньою редакцією цього Кодексу.

Ухвалою від 22 травня 2018 року справу прийнято до свого провадження суддею Верховного Суду Берназюком Я.О.

Як на приклад неоднакового правозастосування норм матеріального права позивач посилається на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2016 року у справі 201/13541/15-а (провадження К/800/51806/15), у якій суд по-іншому і, на переконання заявника, правильно застосував одні й ті самі норми матеріального права у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені у заяві доводи, суд дійшов висновку про неоднакове застосування Вищим адміністративним судом України норм матеріального права (статті 54 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закону України від 02 березня 2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення»).

У рішенні, про перегляд якого подано заяву (справа № 554/5275/15-а), Вищий адміністративний суд України погодився з наступним висновком суду апеляційної інстанції - пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України № 213-VIII передбачено, що порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії. Під час розгляду цієї справи застосуванню підлягає спеціальний закон, який регулює правовідносини, пов'язані із пенсійним забезпеченням осіб, звільнених з військової служби, яким є зокрема Закон України № 213-VIII. У зв'язку із цим, Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області з урахуванням приписів Закону України № 213-VIII правомірно не здійснювало позивачу виплату пенсії з 01 квітня 2015 року.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2016 року, яку надано заявником для порівняння (справа № 201/13541/15-а), цей суд зазначає, що станом на 01 квітня 2015 року посада, на якій працює позивач дійсно давала право на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у зв'язку з чим відповідачем правомірно виплату пенсії позивачу було припинено. Разом з тим відповідно до пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону №213 у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання, зокрема, відповідно до Закону України "Про державну службу". Вказаний в пункті 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються. Особам, які підпадають під дію Закону України «Про державну службу» пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Таким чином, з 01 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», у зв'язку з чим передбачені статтею 54 Закону № 2262 підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, відпали і з 01 червня 2015 року перешкоди для виплати позивачу вказаної пенсії відсутні. З огляду на вказане колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважала, що з 01 червня 2015 року виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до статті 54 Закону № 2262-XII, підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати.

Усуваючи розбіжності у застосуванні Вищим адміністративним судом України зазначеної норми матеріального права, Верховний Суд прийшов до наступного висновку.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон № 213-VIIІ, яким внесено зміни до статті 54 Закону № 2262-XII та визначено, що "тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.".

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIIІ передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до зазначених вище законів.

Оскільки Закон № 213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону № 2262-XII.

Тобто, з 01 червня 2015 року особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону.

Таким чином, пенсія, призначена за Законом № 2262-XII не виплачується у період з 01 квітня по 31 грудня 2015 року особам, працюючим на посадах відповідно до Закону України "Про державну службу".

Норми Закону України № 213-VIII щодо обмеження виплати пенсії працюючим державним службовцям у період з 01 квітня по 31 грудня 2015 року є діючими, рішенням Конституційного Суду України чи іншим законом скасовані не були, а тому підлягають обов'язковому застосуванню органами Пенсійного фонду України.

Оскільки позивач працює на посаді та умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", то дія Закону України № 213-VIII в частині встановлення обмеження щодо отримання пенсії особами у період служби в органах державної влади поширюється на нього в повному обсязі.

Аналогічна позиція (щодо застосування статті 54 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закону України від 02 березня 2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення») вже висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2016 року (справа 21-948а16) та Верховним Судом в постанові від 20 лютого 2018 року (справа № 698/1064/15-а).

Частиною другою статті 8 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 40 справи "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції , має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Таким чином, оскільки висновок Вищого адміністративного суду України викладений в ухвалі від 19 квітня 2016 року у справі 554/5275/15-а ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, то у задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), статтями 241, 242, 243 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року),

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про зобов'язання вчинити дії.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко