Справа № 826/17725/16
Суддя: Кузьмишина О.М.
Дата ухвалення: 2018-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

Суддів: Глущенко Я.Б.

Пилипенко О.Є.,

за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Києві апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.04.2016 року №, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м.Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.04.2016 року № .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати рішення з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано, що позивач, як власник нерухомого майна, є платником земельного податку в розумінні податкового законодавства. Судом безпідставно не врахований висновок щодо застосування норм права з аналогічних правовідносин, викладений у постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року у справі №826/14703/13-а.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини справи та встановлено судом першої інстанції, ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м.Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 08.04.2016 року № , яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за 2016 рік на суму 315001,71 грн.

Позивач, вважаючи податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що прийняте з порушенням вимог податкового законодавства, звернувся з відповідним позовом до суду.

Задовольняючи вказаний адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач використовує земельну ділянку на якій знаходиться належна йому на праві власності будівля для провадження господарської діяльності, та беручи до уваги те, що докази реєстрації останньої в матеріалах справи відсутні, то позовні вимоги є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зареєстрований суб'єктом підприємницької діяльності.

Відповідно до Реєстраційного посвідчення №012666 від 18.09.2008 року, що видане на підставі рішення Деснянського районного суду м.Києва від 03.07.2008 року по справі №2-4109, позивачеві на праві приватної власності належить нежила будівля загальною площею 1514 м.кв., що знаходиться по вул. Магнітогорській, буд.1 в Деснянському районі міста Києва.

Згідно даними свідоцтва платника єдиного податку Серії НОМЕР_1, позивач є платником єдиного податку за ставкою 20% з 01.04.2013 року.

Пунктом 6 свідоцтва, в якості місця провадження підприємницької діяльності вказано адресу проживання:АДРЕСА_1.

Згідно п.7 свідоцтва видом господарської діяльності позивача є:

56.10 діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування;

68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна;

68.32 управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту;

24.54 лиття інших кольорових металів;

32.13 виробництво біжутерії та подібних виробів;

72.19дослідження й експериментальні розробки в галузі природничих і технічних наук.

Протягом строку з моменту купівлі приміщення до кінця 2015 року позивач використовував вказане приміщення в якості складу для продуктів - для ведення підприємницької діяльності.

Для оптимізації витрат по утриманню будівлі позивачем, починаючи з 01.01.2016 року було укладено договори оренди приміщення: з ФОП ОСОБА_4, з ФОП ОСОБА_5, з ФОП ОСОБА_6, з ФОП ОСОБА_7

Позивач у відповідності до вимог чинного законодавства щомісячно сплачував до бюджету єдиний податок від провадження господарської діяльності.

04 січня 2016 року позивачем отримано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м.Києві № від 08.04.2016 року про зобов'язання сплатити земельний податок з фізичних осіб в сумі 315001,71 грн.

Податковим органом суму земельного податку з фізичних осіб розраховано згідно з п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України та відповідно до п.286.5 ст.286 ХІІІ Податкового кодексу України.

Відповідно до п.п. 14.1.72 та 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 287.7 статті 287 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Згідно з пунктом 287.8 ст.287 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Приписами ст.ст.125 та 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України. За статтею 378 цього Кодексу право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Отже, аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правових можливостей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Згідно підпункту «г» пункту 1 частини 1 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що з 01 січня 2011 року до внесення змін до розділу XIV Податкового кодексу України в частині оподаткування суб'єктів малого підприємництва Указ Президента України від 03 липня 1998 року № 727 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (з наступними змінами) та абзаци 6 - 28 пункту 1 статті 14 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян» застосовуються з урахуванням таких особливостей, а саме: платники єдиного податку не є платниками таких податків і зборів, визначених Податковим кодексом України, зокрема, земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються для ведення підприємницької діяльності.

Статтею 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів (обов'язкових платежів) на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цим Указом, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 1 частини 1 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

З аналізу наведених вище правових норм вбачається, що платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Наведена позиція узгоджується із постановою Вищого адміністративного суду України від 02.02.2016 року по справі К/800/37263/13, ухвалою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 12.09.2017 року по справі № 826/13414/13-а, постановою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 13.12.2016 року по справі № 2а-17741/11/2670.

Крім того, перевіряючи правильність визначення позивачу грошового зобов'язання з земельного податку згідно оспорюваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до абзацу 1 пункту 286.5. ст.286 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 Порядку визначення нормативної грошової оцінки земельних ділянок у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 26.07.2007 року №43/1877 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва та Порядку її визначення» нормативна грошова оцінка земельних ділянок несільськогосподарського призначення визначається окремо в межах економіко-планувальних зон за формулою:

Цн = Цнм х Пз х Кф х Кл х Кі, де:

Цн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки в гривнях:

Цнм - середня вартість одного квадратного метра землі в гривнях в межах конкретної економіко-планувальної зони:

Пз - площа земельної ділянки в квадратних метрах;

Кф - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки;

Кл - узагальнюючий локальний коефіцієнт, який характеризує місце розташування земельної ділянки і визначається як добуток значень окремих локальних коефіцієнтів, що впливають на місце розташування цієї земельної ділянки (при цьому значення узагальнюючого локального коефіцієнта не повинно бути нижче 0,50 і вище 1,50);

Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 N 783 «Про проведення індексації грошової оцінки земель».

Земельний податок в 2016 році за вказану земельну ділянку, становив: 315001,71 грн. (734,51х2,5 х0,95х1,249х1,433х10000х 3%)х0,336296), де: 734,51 грн. - грошова оцінка за 1 кв.м.; 0,336296 кв.м. - площа земельної ділянки; 2,5 - функціональний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки; 0,95 - узагальнюючий локальний коефіцієнт.

Дані коефіцієнти використано відповідно до рішення Київської міської ради від 03.07.14р. № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва», яке введено в дію з 01.07.2015 року, згідно з рішенням Київської міської ради від 10.12.2014 року №565/565 (із змінами і доповненнями внесеними рішенням Київської міської ради від 10.03.2016 року №217 217), та з врахуванням вимог наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 року № 489; 1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки відповідно до листа Держземагенства від 14.01.2015 року № 6-28-0 22-215/2-15; 1.433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 року № 6-28- 0.22-201/2-16 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель».

Ставка земельного податку в 2016 році обраховувалась відповідно до п.п.5.6 додатку 3 «Положення про плату за землю в місті Києві» до рішення Київської міської Ради від 23.06.2011 року № 242/5629 (зі змінами та доповненнями) та становила - 3%.

При вирішенні справи колегія суддів також враховує, що при розрахунку податкового зобов'язання позивачу згідно з оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, відповідачем було застосовано п. 5.6 рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року N 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві», згідно з яким плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено (крім комунальної власності), встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі, визначеному пунктами 5.3 - 5.5 цього Положення.

Проте, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва 27.04.2017 року по справі №826/10434/16, що була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року, визнано незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили пункт 5.6 Положення про плату за землю в місті Києві, яке є додатком 3 до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві» в редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року « 58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року N 242/5629».

Таким чином, розрахунок податкового зобов'язання із застосуванням п. 5.6 Положення про плату за землю в місті Києві, яке є додатком 3 до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві» не може вважатися законним та обґрунтованим.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення яким визначено суму грошового зобов'язання зі сплати земельного податку у розмірі 315001,71 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для змінити судового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Зміна судового рішення може полягати в доповнення або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частині.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції, наведеній у даній постанові.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Я.Б.Глущенко

О.Є.Пилипенко