Справа № 826/17691/17
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

21 травня 2018 року № 826/17691/17
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доКомандувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 »
провизнання нечинним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в якому просить:
1. Визнати протиправним та нечинним наказ командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 17.11.2017 р. № 172 в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
2. Зобов`язати Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » поновити на попередній посаді заступника командира військової частини НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення ОСОБА_1 .
Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 03.01.2018 р. відкрито спрощене провадження із викликом сторін.
Позовні вимоги мотивовані незаконним звільненням позивача із займаної посади, що обумовлено недотриманням відповідачем процедури звільнення.
Позивач зазначає, що оскаржуваний наказ № 172 в установлений термін до 06.01.2018 р. згідно із Законом України № 1769-VIII від 06.12.2016 р. відповідачем до виконання в частині звільнення позивача з військової служби не прийнятий у військовій частині, де проходить службу позивач в законодавчо установлений строк, а тому є нечинним з моменту прийняття.
Окрім того, звільнення позивача відбулося під час знаходження військової частини в зоні проведення антитерористичної операції.
Представник відповідача подав до суду відзив, в якому проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні. Вважає, що звільнення позивача відбулося у відповідності до вимог чинного законодавства у зв`язку із закінченням строку дії контракту.
В судове засідання сторони не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомили. Позивач просив суд розглядати справу в порядку письмового провадження без його участі.
Зважаючи на неявку в судове засідання представників сторін, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, судом ухвалено подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в Збройних Силах України на посаді заступника командира батальйону матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
Військову службу позивач проходив відповідно до контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, який набрав чинності 19.06.2009 р.
19.06.2014 р. строк військової служби продовжено до повної демобілізації.
Рапортом від 14.02.2017 р. позивач просив звільнити його з лав Збройних Сил України у запас відповідно до п. «ж» ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу (які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону)».
В подальшому, 11.11.2017 р. позивачем було подано рапорт на ім`я Командира військової частини НОМЕР_1 , в якому він просив розглянути та прийняти до уваги його клопотання про продовження проходження військової служби у Збройних Силах України та укладення нового контракту на терміни, що визначенні чинним законодавством України для офіцерського складу.
Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 17.11.2017 р. № 172 відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» майора ОСОБА_1 , заступника командира батальйону з морально психологічного забезпечення 13 окремого мотопіхотного батальйону 58 окремої мотопіхотної бригади звільнено з військової служби у запас за пп. «і» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).
Позивач, не погоджуючись із прийнятим рішенням, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, а військову службу вони відбувають відповідно до закону.
Проходження військової служби в Збройних Силах України, переміщення та звільнення військовослужбовців зі служби врегульовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року N 2232-XII (надалі Закон N 2232-XII), Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008 (надалі Положення № 1153), Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 р. № 170 (надалі Інструкція № 170).
Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону N 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи і організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (об`єднані міські) військові комісаріати (далі - районні (міські) військові комісаріати), військові комісаріати Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, а також територіальні центри (в Автономній Республіці Крим, областях, місті Києві) та філіали (в районах та містах) комплектування військовослужбовцями за контрактом (ч. 7 цієї статті).
Частиною 9 цієї ж статті визначено, що щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.
Згідно із ч. 13 ст. 1 Закону N 2232-XII виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Положеннями ст. 3 названого Закону визначено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За змістом ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Види військової служби визначені частиною четвертою цієї ж статті, серед яких військова служба за контрактом осіб офіцерського складу.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу за контрактом, дія кого була продовжена 19.06.2014 р. до повної демобілізації.
Відповідно до пп. «і» ч. 8 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.
Як встановлено судом, позивач був звільнений з військової служби у запас як особа, яка уклала контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.
За визначенням Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року N 3543-XII (надалі- Закон N 3543-XII) особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. № 1126-VII, затверджено указ Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. № 303/2014.
Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. № 1126-VII набрав чинності 18.03.2014 р.
Таким чином, з 18.03.2014 р. наступив особливий період, який пов`язується, зокрема, із проведенням мобілізації.
Особливістю проходження військової служби в період мобілізації є те, що усі військовослужбовці, які перебувають на цей час на військовій службі у Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають, за винятком військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до 16 років (пп. 2 п. 252 Положення № 1153).
Відповідно до п. 12 Положення № 1153 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (абз. 3 п. 12 цього Положення).
Відповідно до пп. 2 п. 225 Положення № 1153 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до прийняття рішення про демобілізацію - на підставах, передбачених пунктом 1 частини восьмої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до майора (капітана 3 рангу) включно за всіма підставами, крім звільнення осіб офіцерського складу через службову невідповідність та у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, - командувачами військ оперативних командувань, командувачами військ (сил) Збройних Сил України, що не входять до складу видів Збройних Сил України, керівниками органів військового управління Збройних Сил України.
Згідно із п. 233 Положення № 1153 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N 1153 визначено Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 р. N 170, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 р. за N 438/16454 (надалі- Інструкція N 170).
Відповідно п. 1.5 Інструкції N 170 для встановлення, зміни або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, установах, організаціях, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів (далі - військові частини), оформляються подання.
Залежно від результатів оцінювання службової діяльності військовослужбовців за рік посадові особи, які складають на військовослужбовців оцінні картки, роблять висновки щодо відповідності посадам, які вони займають, а також надають рекомендації стосовно їх подальшого службового використання, а саме звільнення з військової служби із зазначенням підстав, визначених статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (п. 7.14 Інструкції N 170).
Як вбачається з пояснень відповідача, командиром військової частини НОМЕР_1 28.09.2017 р. було підготовлено та направлено до військової частини НОМЕР_2 подання про звільнення позивача з військової служби. До подання було долучено рапорт позивача із проханням про звільнення з військової служби, що стало підставою для винесення оскаржуваного наказу.
Обґрунтовуючи правомірність прийнятого рішення, відповідач посилається на Директиву від 15.02.2017 р. № Д-2 «Про визначення строків та обсягів звільнення військовослужбовців з військової служби», розробленої на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016 р. № 1769-VIII (надалі Директива № 2).
Так, вказаною Директивою конкретизовані категорії військовослужбовців, які набули (набувають) право на звільнення з військової служби у 2017 році, визначено строки та обсяги звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули право на звільнення, задачі окремим командирам (начальникам) щодо планування звільнення за визначеними критеріями.
Директивою визначалося завдання до 20.02.2017 р. в органах військового управління та військових частинах розробити план звільнення військовослужбовців з військової служби, які виявили бажання звільнитися, а до 28 лютого затвердити ці плани. При цьому, при відпрацюванні плану мали братися до уваги критерії: строк виконання військовослужбовцем бойових (службових) завдань в районі АТО та заборона звільнення військовослужбовців у період виконання завдань в районі АТО.
Тобто, командири військових частин (начальники органів військового управління) чиї підлеглі військовослужбовці відряджені в район проведення АТО у складі військових бойових частин, або виконують службові (бойові) завдання на посадах, що комплектуються за рахунок Збройних Сил України при плануванні звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули право на звільнення та виявили бажання звільнитися, мали в обов`язковому порядку включати до плану (за визначеними обсягами) військовослужбовців, які в спланований період звільнення не перебувають в районі АТО та не направляти їх в це період до району проведення АТО.
Військовослужбовці військових частин, місцем постійної дислокації яких є район проведення АТО, мають включатися до плану звільнення на період, коли військова частина не виконує безпосередньо бойові (службові) завдання та військовослужбовці залучені до заходів по відновленню боєздатності.
Відповідач зазначає, що затримання звільнення зазначеної категорії військовослужбовців з підстав перебування в АТО з посиланням на вимоги спільної Директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 15.02.2017 р. №Д-2 «Про визначення строків та обсягів звільнення військовослужбовців з військової служби» не допускається.
Відповідно до наказу командира ОТУ «Донецьк» від 20.10.2016 р. № 267 позивач вибув зі складу сил та засобів, які безпосередньо беруть участь в антитерористичній операції.
Ознайомившись із матеріалами справи в контексті вищенаведених правових норм, пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що під час особливого періоду, який діяв з 07.05.2014 р. по 21.06.2014 р., відповідно до Указу виконуючого обов`язки Президента України від 06.05.2014 р. №454/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України № 1240-VII від 06.05.2014 р. Командувачем Сухопутних військ Збройних Сил України генерал-полковником ОСОБА_2 було продовжено дію контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України ОСОБА_1 з 19.06.2014 р. (дата закінчення дії контракту) до оголошення демобілізації. Тобто, продовження дії основного контракту сталося під час дії особливого періоду.
Продовження сторонами дії контракту узгоджується із положеннями ч. 9 ст. 23 Закону № 2232-ХІІ, відповідно до якої у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до термінів, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону; з моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 6 грудня 2016 року N 1769-VIII (надалі Закон N 1769-VIII) статтю 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" доповнено пунктом 3 такого змісту: "3) в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та строк контракту яких закінчився, військова служба може бути продовжена за новими контрактами на строки, визначені частиною четвертою цієї статті, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті".
Так, позивача була звільнено на підставі пп. «і» ч. 8 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, згідно якого під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.
Як встановлено судом, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, використав рапорт позивача від 15.08.2017 р. про його звільнення з лав Збройних Сил України.
Втім, відповідачем було проігноровано рапорт позивача від 11.11.2017 р. (вх. № 2858), в якому він зазначив, що змінив свою точку зору щодо його звільнення, яка була обумовлена упередженим ставленням до нього керівництва та просив розглянути та прийняти його клопотання про продовження військової служби у Збройних Силах України та укладення нового контракту.
З вказаного рапорту, зокрема, вбачається, що командир військової частини надав дозвіл та віддав розпорядження щодо оформлення нового контракту з позивачем на подальше проходження військової служби.
Отже, в порушення пп. «і» ч. 8 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ відповідачем було проігноровано бажання позивача продовжувати військову службу в лавах Збройних Сил України.
Таким чином, зважаючи на наявне у позивача право та його бажання продовжувати військову службу відповідачем було винесено оскаржуваний наказ, якими позивача звільнено з займаної посади.
Разом з тим, суд не погоджується із доводами позивача про те, що звільнення позивача відбулося без проведення співбесіди з питань звільнення та щодо вислуги років.
Так, в рапорті від 15.08.2017 р. (вх. № 935) позивач зазначив, що бесіду з ним проведено, претензій до командування частини він не має.
Також не знайшли свого підтвердження доводи позивача, що в порушення Директиви Д-2, якою забороняється звільнення військовослужбовців з військової служби у період виконання ними завдань у районі проведення антитерористичної операції, позивача було звільнено у період виконання ним у складі військової частини, де він проходив службу завдань, а саме в районі проведення антитерористичної операції, позаяк відповідно до наказу командира ОТУ «Донецьк» від 20.10.2016 р. № 267 позивач вибув зі складу сил та засобів, які безпосередньо беруть участь в антитерористичній операції.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч. 1 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (ч. 2 цієї статті).
В контексті наведеного, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, а тому, з урахуванням встановлених судом обставин, беручи до уваги те, що відповідачем було допущено порушення порядку звільнення позивача, відповідно наказ командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 17.11.2017 р. № 172 в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби є протиправним та таким, що підлягає скасуванню та, як наслідок, ОСОБА_1 має бути поновлений на посаді заступника командира військової частини НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення з 20.11.2017 року.
Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 цієї статті).
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи, що докази, наведені відповідачем у відзиві на позов, не спростовують доводи позивача, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 17.11.2017 р. № 172 в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на посаді заступника командира військової частини НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення з 20.11.2017 року.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на посаді заступника командира військової частини НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення з 20.11.2017 року допустити до негайного виконання.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко