Справа № 804/2800/18
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2018-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

18 травня 2018 року Справа № 804/2800/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Жукової Є.О.
розглянувши у порядку письмового провадження у м.Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії по втраті годувальника - судді у відставці протиправними; зобов'язання провести перерахунок пенсії по втраті годувальника, -
17 квітня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії по втраті годувальника - судді у відставці протиправними; зобов'язання провести перерахунок пенсії по втраті годувальника.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.04.2018 р. у справі № 804/2800/18 провадження було відкрито та справа призначена до розгляду за правилам спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним.
ОСОБА_1 отримує пенсію по втраті годувальника, оскільки є вдовою ОСОБА_2.
Позивач зазначила, що за життя ОСОБА_2 мав 24 роки стажу на посаді судді.
При цьому, отримуючи пенсію по втраті годувальника, призначену за померлого чоловіка, який працював на посаді судді, ОСОБА_1 вважає, що має право при зміні розміру суддівської винагороди діючого судді, посилаючись на ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 р. №4-рп/2016, на перерахунок пенсії останньої, оскільки пенсія призначена в розмірі 70 % від грошового забезпечення, яке належало померлому ОСОБА_2.
Так як перерахунок пенсії ОСОБА_1 в 2017 р. не відбувся, остання звернулась до Криворізького південного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області з заявою про перерахунок пенсії.
Листом від 21.11.2017 р. за №1921/02/32 органом ПФУ було відмовлено ОСОБА_1 в перерахунку пенсії.
На підставі зазначеного вище, та з урахуванням відповідних норм чинного законодавства, що регулюють правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України, позивач вважає дії Головного Управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у проведенні ОСОБА_1 перерахунку пенсії по втраті годувальника судді у відставці протиправними, та такими, що порушують її законні права.
12.10.2017 р. ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про перерахунок пенсії останньої.
Листом від 21.11.2017 р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача про відсутність законодавчих підстав для проведення такого перерахунку.
Відповідач зазначив, що позивач отримує пенсію у відповідності до ЗУ «Про державну службу» на посаді судді не працювала. Відтак, посилання останньої на рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 р. №4-рп/216 є безпідставним, оскільки, предметом розгляду такої справи було дотримання конституційних норм щодо гарантії незалежності суддів.
При цьому, в поданому відзиві від 08.05.2018 р. відповідач також зазначила, що норми ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» на позивача ОСОБА_1 не поширюються, оскільки останній не передбачено призначення пенсії по втраті годувальника.
З урахуванням зазначеного вище, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області просить суд в задоволенні предявлених позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, дана адміністративна справа розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено наступне.
Позивач - ОСОБА_1 є пенсіонером, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, та отримує песію по втраті годувальника, відповідно до ЗУ «Про державну службу», що підтверджується відомостями, які містяться в матеріалах справи.
ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з 28.08.1960 р. по день його смерті, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копія якого міститься в матеріалах справи.
23.07.2006 р. в Книзі реєстрації смертей - 04.08.2006 р. зроблено запис про смерть ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 04.08.2006 р. Серія І-КИ №090597, копія якої міститься в матеріалах справи.
12.10.2017 р. ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України із заявою щодо перерахунку пенсії останньої, додавши при цьому довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2 від 28.09.2017 р.
21.11.2017 р. Криворізьким південним обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Дніпропетровської області було надано відповідь ОСОБА_1 від 21.11.2017 р. за №1921/02/32, з тексту якої вбачається наступне.
ОСОБА_1 отримує пенсію по втраті годувальника, призначену відповідно до ЗУ «Про державну службу». Законом України «Про державну службу» перерахунок пенсії, у звязку зі зміною посадових окладів працюючим держслужбовцям не передбачено, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» призначення пенсій по втраті годувальника не передбачено.
На підставі вищезазначеного, Криворізьким південним обєднаним Управлінням Пенсійного фонду України Дніпропетровської області прийнято рішення про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1.
Правовідносини сторін, що виникають у сфері загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулювання порядку формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, регулюються нормами Конституції України від 28.06.1996р. № 254к/96-ВР, Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. №889-VIIІ, Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. №1788-XII, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. №1402-VIII, тощо.
У відповідності до ч. 2 ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до положень ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 24 Конституції України гарантує рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.
Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до ст.48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сімї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у звязку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст.37 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). Непрацездатними членами сімї вважаються: батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування".
Відповідно до ст.38 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», члени сімї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сімї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Пунктом 4 постанови «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» від 31.05.2000 №865 було передбачено, що перехахунок пенсії проводився виходячи із заробітної плати, яку одержує працюючий службовець на відповідній посаді з якої призначено пенсію.
Відповідно до ст.37-1 ЗУ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. №76-VIII від 28.12.2014 р. №76-VIII, умови та порядок перерахунку пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» від 09.12.2015 р. №1013 підвищення заробітної плати працюючим державним службовцям проведено з 01.12.2015 р.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» від 09.12.2015 р. №1013 внесено зміни у Постанову №865, а саме п.4, яким було визначено, що у разі підвищення заробітної плати працюючим державним службовцям відповідно до рішень Кабінету Міністрів України заробітна плати працюючим державним службовцям відповідно до рішень Кабінету Міністрів України, заробітна плати для перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності ЗУ «Про державну службу», визначається на підставі документів, поданих на час перерахунку, виходячи із сум заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено (перераховано) пенсію, на момент виникнення права на перерахунок включно.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше у рішенні від 16 грудня 1974 року у справі Міллер проти Австрії, де Суд встановив принцип, згідно з яким обов'язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні Гайгузус проти Австрії від 16 вересня 1996 року, відповідно до якого, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.
Відповідно до правової позиції Європейського суду у справі Кечко проти України (рішення від 08 листопада 2005 року) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.
Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).
Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.
Конституційний Суд України у Рішенні від 9 лютого 1999 року № 21-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
Відповідно до ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, суд зауважує, що п.1 статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Стаття 2 КАС України зазначає, що основними завданнями (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне зясування всіх обставин у справі; 5) обовязковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.
Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ч.3 ст.2 КАС України, є принцип верховенства права, який відповідно до ст.6 КАС України, полягає в наступному: суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст. ст.8, 9 КАС України усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом, а розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За змістом частин 4 ст. 9 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; зясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд прийшов до висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для встановлення обставин справи та для ухвалення судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи, підставою для відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_1 є посилання відповідача на те, що остання отримує пенсію по втраті годувальника, призначену відповідно до ЗУ «Про державну службу», із зазначенням про те, що перерахунок пенсії, у звязку зі зміною посадових окладів працюючим держслужбовцям не передбачено.
Суд зазначає, що станом на дату призначення пенсії ОСОБА_3, а саме: 03.11.2006 р., що підтверджується розпорядженням 116174 від 24.11.2006 р.. копія якого міститься в матеріалах справи, чинне на той час законодавство передбачало умови і порядок перерахунку її розміру у звязку з підвищенням заробітної плати за відповідною посадою. Проте, надалі законодавче регулювання цих відносин зазнало змін.
При цьому, в трудовій книжці позивача ОСОБА_3, копія якої міститься в матеріалах справи, запис про перебування на посаді судді відсутній.
Відтак, доводи позивача щодо перерахунку пенсії по втраті годувальника останній, на підставі ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» та Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 р. №4-рп/2016 (справа №12-8/2016) у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини пятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та положень пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) спростовуються Постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» від 09.12.2015 р. №1013, якою було внесено зміни до постанови «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» від 31.05.2000 №865, та виключено з останньої п.4, якою було передбачено проведення перерахунку пенсій призначених державним службовцям у звязку з підвищенням розмірі заробітної плати працюючим державним службовцям.
У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Отже, відповідач при надані відповіді ОСОБА_1 щодо відмови у проведенні останній перерахунку пенсії по втраті годувальника судді діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, без ознак будь якої форми дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована така відмова; своєчасно, що виключає як протиправний характер дій відповідача, так і наявність у суду правових підстав для задоволення позовних вимог в межах правового поля в спосіб захисту права, обраний позивачем.
Порядок здійснення перерахунку пенсії було визначено у п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» (далі - Постанова КМУ № 865), згідно якого у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям відповідно до рішень Кабінету Міністрів України заробітна плата для перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності Законом України «Про державну службу», визначається в такому порядку: 1) пенсіонерам, які на момент перерахунку пенсії продовжують працювати на посаді, з якої призначено пенсію, - на підставі поданої довідки про одержувану заробітну плату на момент перерахунку; 2) іншим пенсіонерам - на підставі документів, поданих на час перерахунку, виходячи із сум заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено (перераховано) пенсію, на момент виникнення права на перерахунок.
Постановою КМУ № 1013, яка діє з 01 грудня 2015 року, було внесено зміни до Постанови КМУ № 865, а саме, виключено п. 4, яким було визначено умови перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності Законом України «Про державну службу».
Положень, які б надавали можливість перерахунку пенсії у зв'язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців, Постанова КМУ № 1013 не містить.
При цьому, суд зазначає, аналогічний підхід застосування означених норм права висловлений Верховним Судом України у постанові від 07 листопада 2017 року по справі № 398/4332/16-а, Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року по справі № 745/458/16-а.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до квитанції №0. 0. НОМЕР_1. 1 від 11.04.2018 р. на суму 1 409,20 грн. за подання позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1 409,20 грн. (одна тисяча чотириста девять грн., 20 коп.), який у повному розмірі зараховано до Державного бюджету України.
Враховуючи відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії по втраті годувальника - судді у відставці протиправними; зобов'язання провести перерахунок пенсії по втраті годувальника, суд приходить до висновку про відсутність підстав для присудження і всіх здійснених позивачем документально підтверджених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а саме, судового збору у розмірі 1 409,20 грн. (одна тисяча чотириста девять грн., 20 коп.).
Керуючись ст. ст. 242-244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії по втраті годувальника - судді у відставці протиправними; зобов'язання провести перерахунок пенсії по втраті годувальника відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_4