Справа № 264/224/18
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2018-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року справа № 264/224/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Сухарька М.Г., Шишова О.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 лютого 2018 року (складене в повному обсязі 28 лютого 2018 року в м. Маріуполь Донецької області) у справі № 264/224/18 (суддя в І інстанції Пустовойт Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до інспектора 1 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в Донецькій області рядового поліції Бахчиванової Анни Дмитрівни про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора 1 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в Донецькій області рядового поліції Бахчиванової Анни Дмитрівни про визнання дій відповідача неправомірними та скасування постанови про адміністративне правопорушення від 15 січня 2018 року серії ЕАА № 264724, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень за вчинення порушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КУпАП, оскільки він керуючи транспортним засобом почав рух на поєднаний червоний з жовтим сигнал світлофору та керував автомобілем не маючи при собі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників іноземних транспортних засобів або відповідних документів (посвідчень), що звільняють водіїв від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чим порушив п.п. 8.7.3.є, 2.1.ґ Правил дорожнього руху України.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 лютого 2018 року у справі № 264/224/18 в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов'язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Пунктом 8.7.3.є Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України) передбачено, що поєднання червоного і жовтого сигналів світлофору забороняє рух і інформує про наступне вмикання зеленого сигналу.

В судове засідання суду першої інстанції представником відповідача надано оптичний диск, з якого вбачається факт скоєння позивачем порушення п.8.7.3.є ПДР України, а саме того, що він, зупинившись на червоний сигнал світлофору на перехресті вул. Італійській та вул. Куїнджі в м. Маріуполі, почав рух на заборонений сигнал, тобто на поєднаний червоний з жовтим, не дочекавшись дозволяючого зеленого.

Твердження позивача щодо неправильного зазначення місця та часу скоєння правопорушення в постанові, колегія суддів розцінює, як намагання останнього уникнути адміністративної відповідальності, оскільки факт вчинення позивачем порушення 8.7.3. ПДР України є наявним. Та, оскільки, постанова складена за ст. 126 ч.1 КУпАП, тобто за порушення п. 2.1.г ПДР України, час та місце вказані правильно, що також вбачається з наданого відповідачем відеозапису.

Згідно пункту 2.1.ґ Правил дорожнього руху України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема, поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

За керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 статті 126 КУпАП.

Відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії МВ № 039693, виданим 20.10.2015 року, що є безтерміновим і дійсним на всій території України.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України (№1-6/2014, 7-рп/2014) від 23.12.2014 року щодо офіційного тлумачення положень пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Конституційний Суд України вважає, що згідно з пунктом 13.1 статті 13 Закону транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій та інвалідам війни, що визначені законом, інвалідам І групи, є такі наземні транспортні засоби, якими вони володіють не тільки на праві власності, а й на будь-якій іншій правовій підставі (договір підряду, оренди тощо).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, власником автомобілю НОМЕР_1, сірого кольору, 2014 року випуску, є ОСОБА_3

Автомобілем Skoda Octavia номерний знак НОМЕР_2 позивач користується на підставі того, що ОСОБА_3, як власник транспортного засобу, передав йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3.

Відповідно до п. 2.2 Правил дорожнього руху України, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право користування вказаним автомобілем, проте не має право володіння ним.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком місцевого суду. При цьому частиною четвертою статті 308 КАС України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Позивачем до суду вперше надані Договір оренди легкового автомобіля від 08.08.2015, розписка ОСОБА_3 від 08.08.2015 та пояснення останнього від 12.03.2018 лише як додаток до апеляційної скарги. Про наявність цих документів позивач не повідомляв відповідачу, не мав їх при собі. При цьому ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. З огляду на викладене, апеляційним судом не беруться до уваги згадані документи.

З урахуванням зазначеного, відповідачем цілком обґрунтовано та законно було прийнято рішення про порушення правил дорожнього руху та винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Що стосується інших порушень, зазначених позивачем, які на думку позивача були допущені інспектором Бахчивановою А.Д. під час складання постанови, а саме складення постанови без присутності позивача, залишення інспектором місця розгляду справи, ненадання для ознайомлення доказів, які підтверджували факт вчинення позивачем правопорушення, то вони також в повній мірі спростовуються відеозаписом.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 23, 33, 272, 286, 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 лютого 2018 року у справі № 264/224/18 - залишити без змін.

Повне судове рішення - 23 травня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.В. Сіваченко

Судді М.Г. Сухарьок

О.О. Шишов