Справа № 814/388/18
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2018-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2018 р. № 814/388/18
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мельника О.М. розглянув в порядку спрощеного провадження адміністративну справу
за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2

про:визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулась з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі - відповідач) про визнання протиправною дії відповідача щодо невиплати позивачу щорічної компенсації за невикористані додаткову відпустку як матері, що виховує дитину без батька за період 2013 - 2016 та як учаснику бойових дій за 2015-2017роки.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 2006 по 2017 роки вона проходила військову службу у Збройних Силах України. В порушення вимог Законів України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про відпустки», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію.
Відповідач надав відзив, в якому вказав, що при звільненні з позивачкою було проведено всі розрахунки, що свідчить про відсутність протиправних дій, а також про те, що у військової частини відсутні рапорти ОСОБА_1 як на відпустку одинокій матері так і учаснику бойових дій. Проте цей факт не має істотного значення для вирішення справи, оскільки діє законодавчо визначена норма, яка обмежує права військовослужбовців на отримання таких видів додаткової відпустки в особливий період.
Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив таке.
Так, позивачка в період з жовтня 2006 року по 01 листопада 2017 роки проходила військову службу у Збройних Силах України.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 516 від 01.11.2017 року, старшого солдата ОСОБА_1 на підставі ст. 8 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», звільнено з військової служби у запас за пунктом «Б» та з 01.11.2017 виключена зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Судом встановлено, що позивач період з 29.11.2014 по 05.01.2015 року та в період з 27.01.2015 по 31.03.2015 ОСОБА_1 приймала безпосередню участь в антитерористичній операції та отримала статус учасника бойових дій. Крім того, має дитину-доньку, ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку виховує без батька.
Позивачка вказала, що за час проходження служби у період з 2013 - 2017 вона не скористалась правом на додаткові соціальні відпустки.
Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантовано військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни ( надалі - Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки".
Пунктом 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: - використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
За змістом ст. 19 Закону України "Про відпустки", жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Згідно ст. 182-1 КЗпП України передбачено також, що додаткові відпустки також надаються одинокій матері та батьку який виховує їх без матері. Ці дві підстави є самостійними.
Зазначена відпустка надається понад щорічні відпустки, передбачені статтями 75 і 76 цього Кодексу, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переноситься на інший період або продовжується у порядку, визначеному статтею 80 цього Кодексу. (Частина 3ст. 182-1 КЗпП України)
Отже, позивач починаючи з 2013 року мала дві самостійні підстави на отримання соціальної додаткової відпустки в зв`язку з вихованням дитини без батька. Однак, за час служби позивачу вказані відпустки не надавалися та вона не зверталась з рапортами про їх надання, про що також у відзиві вказує відповідач.
Статтею 24 Закону "Про відпустки" передбачено, що уразі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.
У свою чергу, згідно абз. 3 п.14 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ, військовослужбовцям, які звільняються за станом здоров`я у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
Згідно п. 17 та 18 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В силу п.19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому, суд зазначає, що визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 6 грудня 1991 року № 1932-XII "Про оборону України" (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім цього, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Судом встановлено, що протягом 2014-2015 років Президентом України неодноразово видавались Укази про часткову мобілізацію.
Хоча Законом № 3543-XII не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду, водночас, ним передбачено такий захід як демобілізація, що визначається як комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Тобто, особливий період настає, зокрема, з моменту оголошення мобілізації і охоплює час мобілізації, який закінчується з виданням Президентом України відповідного Указу та здійснення дій, заходів, спрямованих на повернення життєдіяльності країни до режиму роботи і функціонування в умовах мирного часу.
Згідно зі статтею 11 Закону № 3543-XII, рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України, однак станом на момент виникнення спірних правовідносин таке рішення Президентом України не приймалось.
Чинним законодавством лише припинено надання зазначеного виду відпустки, проте не припинено відповідних виплат грошової компенсації.
Отже, на час прийняття оскаржуваного наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем не було проведено усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд зауважує, що, в силу положень ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
За приписами ч. 1,2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач на підставі ст. 5 ч. 1 п. 13 Закону України "Про судовий збір" звільнений від його сплати, а доказів понесення інших судових витрат сторони суду не подали.

Керуючись статтями 2, 6-11, 14, 77, 139, 205, 243-246, 255, 295, 297 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 НОМЕР_3 ) задовольнити повністю.
2. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ) виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як одинокій матері яка виховує дитину без батька за період з 2013 року по 2016 рік та грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 роки.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.М. Мельник