Справа № 812/481/18
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року справа №812/481/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Казначеєва Е.Г., Ястребової Л.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року в адміністративній справі №812/481/18 (головуючий у 1 інстанції Чернявська Т.І.) за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 вернулася до суду з позовом, в якому просила визнати неправомірною відмову начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою судді місцевого суду; зобов'язати начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою судді місцевого суду у зв'язку з відставкою судді.

В обґрунтування позову зазначила, що з 29.09.1980 по 17.04.2015 працювала на посаді судді Артемівського районного суду м. Луганська, а з 20.04.2015 по 20.09.2016 на посаді судді Рубіжанського міського суду Луганської області.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VIII та наказу Рубіжанського міського суду Луганської області від 20.09.2016 № 82-ОС її відраховано зі штату в зв'язку з виходом у відставку.

Однак, відповідач протиправно не здійснив їй виплату грошової допомоги у розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою у зв'язку з виходом у відставку.

Відмова мотивована тим, що на час прийняття Верховною Радою постанови та видання наказу голови Рубіжанського міського суду про звільнення позивача з посади судді в зв'язку з поданням заяви про відставку Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453 не містив положень щодо виплати вихідної допомоги судді в зв'язку з відставкою.

З посиланням на ч.1 ст.109, ст.. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI із змінами, внесеними згідно із Законом України від 02.12.2010 № 2756-VI, вважає відмову відповідача у виплаті вихідної допомоги протиправною.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення, прийняти постанову, якою позов задовольнити.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Вихідна допомога судді є складовою гарантії незалежності судді, складовою його правового статусу і особливою формою його соціального забезпечення при наявності відповідного стажу роботи на посаді судді.

Тому механізм реалізації суддівських прав не може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення, оскільки права суддів гарантовані Конституцією України.

Про додержання гарантій незалежності суддів висловлювався також Конституційний Суд України в своєму рішенні від 19.11.2013 року №10-рп/2013.

Неодноразово в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини зазначав на безпідставність посилання держави на відсутність бюджетного фінансування.

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, тому за ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

З 29.09.1980 року по 17.04.2015 року ОСОБА_1 перебувала на посаді судді Артемівського районного суду м. Луганська, з 20.04.2015 року по 20.09.2016 року - на посаді судді Рубіжанського міського суду Луганської області (арк. спр. 9).

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1515-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 у зв'язку з поданням заяви про відставку звільнено з посади судді Рубіжанського міського суду Луганської області (арк. спр. 38-40).

Наказом Рубіжанського міського суду Луганської області від 20.09.2016 року № 82-ОС «Про звільнення ОСОБА_1» позивача відраховано зі штату Рубіжанського міського суду Луганської області у зв'язку з поданням заяви про відставку та виходом у відставку 20.09.2016 року та наказано виплатити компенсацію за дні невикористаних відпусток (арк. спр. 10).

ОСОБА_1 звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області із заявою від 08.12.2017 року про нарахування та виплату вихідної допомоги у зв'язку з відставкою, на яку отримала лист від 14.12.2017 року № 01-11/1470/2017 із відмовою, з підстав того, що на час прийняття постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VIII та видання наказу голови Рубіжанського міського суду Луганської області від 20.09.2016 № 82-ОС Закон України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» не містив положень щодо виплати вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою (арк. спр. 11).

Також позивач звернулася із заявою від 08.12.2017 року про нарахування та виплату вихідної допомоги у зв'язку з відставкою до територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, на яку отримала лист від 08.12.2017 № 2059/17-Вих із відмовою, з підстав того, що на час прийняття постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1515-VIII та видання наказу голови Рубіжанського міського суду Луганської області від 20.09.2016 № 82-ОС Закон України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» не містив положень щодо виплати вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою (арк. спр. 12, 26-27).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що на час звільнення позивача з посади законом не було передбачено виплату позивачу одноразової вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Оцінка суду.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Відповідно до статті 43 Законом України «Про статус суддів», який втратив чинність 01.01.2011 року, було передбачено, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Також, положеннями ч. 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у редакції Закону №887-VII від 14.03.2014, яка набрала чинності 19.03.2014, було визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Проте, п. 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI та виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» зміни, передбачені розділом II, набирають чинності з 01 квітня 2014 року.

Так, внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними та неконституційними не визнавались.

При цьому, вирішуючи питання щодо співвідношення наведених норм, суд зазначає, що у рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08.09.2016 року).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Так, на час прийняття Верховною Радою України 08.09.2016 року постанови про звільнення позивача законодавством не було передбачено суб'єктивного права судді у відставці на отримання вихідної допомоги, як і не визначено підстав, порядку реалізації та обов'язку відповідача щодо нарахування вихідної допомоги.

За приписами абзацу 3 пункту 7 Указу Президента України "Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності" від 10.06.1997 року №503/97, акти Верховної Ради України і Президента України про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття.

Отже, чинним законодавством визначений порядок реалізації права судді на звільнення у зв'язку з відставкою, яке починається з подання суддею відповідної заяви і закінчується прийняттям Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді, яка набирає чинності з моменту її прийняття.

Зважаючи на те, що датою звільнення судді у разі подання заяви про відставку є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, то у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги в розмірі 3-х місячних суддівських винагород за останньою посадою, передбачене частиною 3 статті 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-І, який набрав чинності з 30.09.2016, тобто пізніше, ніж позивач була звільнена з посади судді - 08.09.2016 року.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 року в адміністративній справі №802/1590/17-а.

Апелянт посилається на те, що право на відставку було набуте нею ще у 2011 році і з цього моменту вона отримала право на виплату вихідної допомоги, яке було гарантоване частиною третьою ст. 136 Закону №2453, яка діяла до 01.04.2014 року, відповідно, подальші зміни у законодавстві не можуть позбавляти набутого права.

Проте, суд вважає такі доводи помилковими, з огляду на те, що зазначеним законодавчим положенням було прямо визначено, що право на вихідну допомогу має лише суддя, який пішов у відставку, тобто реалізував власне право на відставку.

Оскільки позивач у 2011 році набула зазначене право, але його не реалізувала, тому підстави для застосування до спірних відносин ч.3 ст. 136 Закону №2453, яка діяла до 01.04.2014 року, відсутні.

Суд не приймає посилання апелянта на рішення «Кечко проти України», оскільки в цьому рішенні Європейський суд з прав людини йшлося про те, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

У спірних правовідносинах відповідач не посилається на відсутність коштів, як на причину відмови позивачу у виплаті вихідної допомоги при виході у відставку. В даному спорі - підставою відмови визначено відсутність нормативно-правового акту, який би передбачав виплату позивачу одноразової вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Таким чином, суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що на день припинення повноважень позивача як судді були відсутні законодавчі акти, які б надавали право останній на отримання вихідної допомоги, а тому відповідач при розгляді заяви про виплату вихідної допомоги позивачу діяв правомірно, у межах своїх повноважень, з дотриманням вимог діючого законодавства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність прийнятого судом першої інстанції рішення.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення та скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року в адміністративній справі №812/481/18 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року в адміністративній справі №812/481/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 29 травня 2018 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення

Повне судове рішення складено 29 травня 2018 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді Е.Г. Казначеєв

Л.В. Ястребова