Справа № 308/5046/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 травня 2018 року

Київ

справа №308/5046/16-а

адміністративне провадження №К/9901/29288/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Тарнівецької сільської ради Ужгородського району, третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Бедьо В.І. від 14 вересня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Матковської З.М., Затолочного В.С., Шавеля Р.М. від 25 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до Тарнівецької сільської ради Ужгородського району, у якому просила визнати незаконним рішення Тарнівецької сільської ради від 17 грудня 2015 року другої сесії сьомого скликання «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої в межах населеного пункту урочища «Біля пекарні» с. Ботфалва Ужгородського району.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення слід визнати незаконним, оскільки в списку членів комісії з питань землеустрою, землекористування та охорони навколишнього середовища, які безпосередньо задіяні у прийнятті рішення щодо виділення спірної земельної ділянки, вказана Трофіл Л.М., яка є дружиною працівника поліції ОСОБА_3, що, на думку позивача, є порушенням Закону України «Про запобігання корупції», оскільки член комісії при виконанні своїх службових обов'язків перебуваючи у родинних відносинах з ОСОБА_3 здійснила дії, що підпадають під ознаки корупційного правопорушення.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 вересня 2017 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не наведено обґрунтованих підстав для скасування рішення Тарновецької сільської ради від 17 грудня 2015 року та не доведено, що таким порушено визначені законом права позивача.

Не погоджуючись з постановами Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 вересня 2017 року та Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_2 звернулася з касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У касаційній скарзі скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не правильно застосували статтю 77 КАС України, оскільки вказали на недоведеність незаконності оскаржуваного рішення всупереч вимогам зазначеної статті, яка передбачає, що законність прийнятого рішення має доводити суб'єкт владних повноважень. Крім того, скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили ряд обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема: заяву-звернення позивача від 08 грудня 2015 року вх.№ 42 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на оформлення земельної ділянки площею 0,25 га для ведення сільського господарства; відмову сільської ради від 15 грудня 2015 року у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою на спірну земельну ділянку.

Від Тарнівецької сільської ради Ужгородського району надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2, у якому вказується на законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій та необґрунтованість вимог касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до рішення Тарнівецької сільської ради від 04 березня 1992 року на 9 сесії 21 скликання було прийнято рішення про встановлення граничних розмірів присадибної земельної ділянки для кожного дворогосподарства, яке розташоване на території сільської ради для громадян села, що проживають та працюють на його території, у розмірі до 0,50 га.

Мати позивачки ОСОБА_6 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2), як колишня працівниця колгоспу ім. Горького, яка проживала в АДРЕСА_1, також відносилася до тієї категорії громадян, якій було надано в постійне користування земельну ділянку у розмірі 0,50 га.

29 серпня 2007 року на 20 сесії 5 скликання Тарнівецької сільської ради було прийнято рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,06 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,20 га для ведення особистого селянського господарства.

17 травня 2010 року на 34 сесії 5 скликання було внесено зміни до рішення Тарнівецької сільської ради від 29 серпня 2007 року та надано у приватну власність земельну ділянку 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд та 0,01 га для ведення особистого селянського господарства.

30 жовтня 2012 року на земельну ділянку розміром 0,25 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, був оформлений державний акт на право власності на ОСОБА_2

У 2012 році для здійснення належного оформлення земельної ділянки до Тарнівецької сільської ради звернулася мати позивачки ОСОБА_6, однак, 23 липня 2012 року сільською радою було прийнято рішення про відмову у приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з підстав, що земельна ділянка не є землями запасу сільської ради, а знаходиться у користуванні громадян с. Тарнівці.

17 січня 2013 року Ужгородським міськрайонним судом за позовною заявою ОСОБА_6 було визнано недійсним та скасовано рішення Тарнівецької сільської ради від 23 липня 2012 року в частині відмови ОСОБА_6 у приватизації земельної ділянки.

14 травня 2013 року Тарнівецька сільська рада повторно відмовила у приватизації земельної ділянки з підстави, що земельна ділянка не є землями запасу сільської ради, а знаходиться у користуванні громадян с. Тарнівці.

Судами попередніх інстанцій також встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у січні 2015 року позивач звернулася з відповідними скаргами до Генеральної прокуратури України та до прокуратури Закарпатської області щодо незаконного виділення земельної ділянки ОСОБА_3, однак станом на день подачі адміністративного позову відповіді по суті даного питання не було надано та всіма правоохоронними структурами було рекомендовано звернутися до суду у разі незгоди із прийнятим рішенням Тарнівецької сільської ради.

У серпні 2015 року позивач звернулася до Тарнівецької сільської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, однак, 09 вересня 2015 року отримала відмову у зв'язку з тим, що земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася повторно із заявою про надання дозволу на оформлення земельної ділянки та була присутня на сесії сільської ради під час розгляду даного питання, в ході якого їй стало відомо, що голова земельної комісії Тарнівецької сільської ради Стегура М.М. за участю депутатів сільської ради - Стегура Т.М., Котляр І., Ходикіна Є.З., Товт Т, Майорош М.Ю., Трофіл Л.М., Пильник С.С., Микула М., Семьйон В., Погань С.С., Товт С.С., Біров В.В. мають намір передати вищезгадану земельну ділянку у приватну власність - майору міліції - ОСОБА_3

31 грудня 2015 року Тарнівецькою сільською радою було надано лист в якому зазначено, що другою сесією сьомого скликання від 17 грудня 2015 року депутатами сільської ради було прийнято рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки учаснику АТО майору міліції - ОСОБА_3

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 вересня 2017 року та Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року відповідають, а викладені у касаційній скарзі вимоги скаржника є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож суди мали перевірити, чи прийняте рішення сільської ради, зокрема, в межах повноважень, на законних підставах та з дотриманням встановленої процедури на засадах розумності, добросовісності та пропорційності.

Так, повноваження Тарнівецької сільської ради Ужгородського району в спірних правовідносинах, зокрема, регулюються Земельним кодексом України, законами України «Про місцеве самоврядування в України», «Про землеустрій».

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання з приводу земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Згідно з пунктом «б» статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, крім іншого, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до статей 116 та 123 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 118 Земельного кодексу України визначений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Частиною першою статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 118 Земельного кодексу України рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів дійти до висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України, в тому числі відмовляти у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без наявності підстав, визначених цією статтею.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 оскаржує рішення Тарнівецької сільської ради від 17 грудня 2015 року другої сесії сьомого скликання «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої в межах населеного пункту урочища «Біля пекарні» с. Ботфалва Ужгородського району. Проте, позивач не вказала на наявність підстав, визначених статтею 118 Земельного кодексу України, які б свідчили про неправомірність надання вказаній особі дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Колегія суддів акцентує увагу, що подання позивачем заяви до сільської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї ж земельної ділянки не є законною підставою для відмови у наданні такого дозволу іншій особі. Більш того, законодавством не визначено такого стану земельної ділянки як її перебування у стані «відведення», а отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання оскаржуваного рішення сільської ради неправомірним та його скасування, а також про недоведеність порушення прав позивача вказаним рішенням.

Якщо порушення права й мало місце, то позивач обрав неналежний спосіб його захисту, оскільки, як вбачається зі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, ОСОБА_2 не оскаржує рішення сільради про відмову у наданні їй дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Право на судовий захист гарантоване статтею 55 Конституції України. Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Отже, для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, необхідно встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб'єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи або особи в інтересах якої вона звертається. Однак, позивач не зазначає, яким чином порушено його права. Судами попередніх інстанцій не знайдено причинно-наслідкового зв'язку між оскаржуваним рішенням сільради та порушеним правом позивача.

При цьому, як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Зважаючи на вказане, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанції про безпідставність посилання позивача на порушення його прав саме відповідачем, оскільки спірне рішення не стосується його безпосередньо і жодним чином не впливає на його права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушених прав. Належним способом захисту прав може бути оскарження рішення сільради, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судових рішеннях повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 вересня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко