Справа № 2а/0470/6625/11
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 травня 2018 року

Київ

справа №2а/0470/6625/11

адміністративне провадження №К/9901/2744/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Південної міжрайонної державної податкової інспекції у м. Кривому Розі Дніпропетровської області правонаступником якої є Криворізька південна ОДПІ ГУ Міндоходів і зборів у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2011 (головуючий суддя: Боженко Н.В.)

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2013 (головуючий суддя: Нагорна Л.М., судді: Юхименко О.В., Мельник В.В.)

у справі №2а/0470/6625/11

за позовом Відкритого акціонерного товариства Криворізький завод «Універсал»

до Південної міжрайонної державної податкової інспекції у м. Кривому Розі Дніпропетровської області,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державної податкової адміністрації Дніпропетровської області,

про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство Криворізький завод «Універсал» (далі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Південної міжрайонної державної податкової інспекції у м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі - відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державної податкової адміністрації Дніпропетровської області, в якому просило визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 01.06.2011 №, №.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2011, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2013, позов задоволено: визнано нечинними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 01.06.2011: - №, яким збільшено позивачу суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 412.365,63 грн. (329.892,5 грн. - за основним платежем, 82.473,13 грн. - штрафних (фінансових) санкцій); - №, яким збільшено позивачу суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 26.125,00 грн. (20.900,00 грн. - за основним платежем, 5.225,00 грн. - штрафних (фінансових) санкцій).

У касаційній скарзі відповідач, з підстав порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняті у справі судові рішення та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Так, контролюючий орган у касаційній скарзі зазначає, що судовими інстанціями не було враховано приписи ч.1, ч.5 ст.203, п.1, п.2 ст.215, ст.228 Цивільного кодексу України, а саме - не було враховано, що правочини укладені позивачем порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави і суспільства, вчинені з удавано з метою ухилення від сплати податків та є нікчемними у силу закону, відтак, віднесення до складу валових витрат сум по таким господарським операціям є неправомірним.

Також, відповідач зазначив, що судовими інстанціями було неправильно застосовано норми матеріального права при вирішенні питання правомірності необхідності сплати позивачем суми авансового внеску з податку на прибуток з суми дивідендів за 2009 рік, а саме - ст.30 Закону України «Про акціонерні товариства», п.7.8 ст.7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Крім того, відповідачем заявлено клопотання про здійснення процесуального правонаступництва та заміну сторони у даній справі, а саме - заміну Південної міжрайонної державної податкової інспекції у м. Кривому Розі Дніпропетровської області на її правонаступника - Криворізьку південну ОДПІ ГУ Міндоходів і зборів у Дніпропетровській області, яке, в силу процесуальних приписів ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає задоволенню.

Позивач надіслав на адресу суду касаційної інстанції письмові заперечення на касаційну скаргу за змістом яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідачем було проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2010 по 31.12.2010, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 по 31.12.2010 за результатами якої 23.05.2011 складено акт перевірки №696/234/01234929.

Цим актом перевірки встановлено порушення позивачем: п.3.1., п.4.1, п.5.2.1 п.5.2, пп.5.3.9 п.5.3 ст.5, пп.11.2.1, п.11.2, ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», у результаті чого занижено податок на прибуток підприємства у сумі 38.790,00 грн.; пп.7.8.2 п.7.8 ст.7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» з урахуванням вимог ст.30 Закону України «Про акціонерні товариства» у частині несплати авансового внеску з податку на прибуток з суми дивідендів за 2009 рік у розмірі 291.102,50 грн.; пп.7.4.1, пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», у результаті чого позивачем занижено податкові зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 20.900,00 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки 01.06.2011 відповідачем було прийнято податкові повідомлення-рішення: №, яким збільшено позивачу суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 412.365,63 грн. (329.892,5 грн. - за основним платежем, 82.473,13 грн. - штрафних (фінансових) санкцій); - №, яким збільшено позивачу суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 26.125,00 грн. (20.900,00 грн. - за основним платежем, 5.225,00 грн. - штрафних (фінансових) санкцій), які і є предметом оскарження у даній справі.

Розглянувши доводи, викладені у касаційній скарзі, які стосуються несплати позивачем авансового внеску з податку на прибуток з суми дивідендів за 2009 рік судова колегія Верховного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, підставою для донарахування податкових зобов'язань позивачу у цій частині стали висновки контролюючого органу про необхідність сплати позивачем суми авансового внеску з податку на прибуток з суми дивідендів за 2009 рік у сумі 291.102,50 грн.

У той же час, згідно з пп.7.8.1 п.7.8 ст.7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), у разі прийняття рішення щодо виплати дивідендів емітент корпоративних прав, на які нараховуються дивіденди, провадить зазначені виплати власнику таких корпоративних прав пропорційно частці його в статутному капіталі підприємства-емітента таких корпоративних прав незалежно від того, чи була діяльність такого підприємства-емітента прибутковою протягом звітного періоду при наявності інших власних джерел для виплати дивідендів, а також від того, чи є наявним прибуток, розрахований за правилами податкового обліку, чи ні.

Відповідно до пп.7.8.2. п.7.8 ст.7 зазначеного Закону України передбачено, що крім випадків, передбачених пп.7.8.5 цього пункту, емітент корпоративних прав, який приймає рішення про виплату дивідендів своїм акціонерам (власникам), нараховує та вносить до бюджету авансовий внесок з податку на прибуток у розмірі ставки, встановленої п.10.1 ст.10 цього Закону, нарахованої на суму дивідендів, призначених для виплати, без зменшення суми такої виплати на суму такого податку. Зазначений авансовий внесок вноситься до бюджету до/або одночасно із виплатою дивідендів.

Нормами п.10.1 ст.10 цього Закону України встановлено, що прибуток платників податку, включаючи підприємства, засновані на власності окремої фізичної особи, оподатковується за ставкою 25 відсотків до об'єкта оподаткування.

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що з правового аналізу викладених законодавчих приписів вбачається, що обов'язок щодо розрахунку та сплати авансового внеску з податку на прибуток підприємств виникає у платника податку виключно у разі прийняття рішення щодо виплати дивідендів та нарахованої суми дивідендів, призначених для виплати саме своїм акціонерам (власникам).

Слід також зазначити, що Законом України «Про державну податкову службу в Україні» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) державна податкова служба не була наділена повноваженнями щодо вирішення питання спрямування, розпорядження або розподілу прибутку акціонерних товариств, виплатою акціонерам дивідендів, тощо.

Нормами ст.32 Закону України «Про акціонерні товариства» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що загальні збори є вищим органом акціонерного товариства.

Судовими інстанціями було встановлено, що загальними зборами акціонерів Відкритого акціонерного товариства Криворізький завод «Універсал», протоколом №1 від 22.07.2010, було прийнято рішення направити прибуток на розвиток підприємства. Рішення про виплату або нарахування дивідендів акціонерам Відкритого акціонерного товариства Криворізькій завод «Універсал» загальними зборами акціонерного товариства не приймалось.

З огляду на викладене, судові інстанції дійшли обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для визначення позивачу розміру авансового внеску з податку на прибуток підприємств з суми дивідендів за 2009 рік.

Щодо донарахування позивачу податкових зобов'язань у зв'язку із безпідставністю включення до складу валових витрат та формування складу податкового кредиту з податку на додану вартість за результатами господарських операцій позивача з контрагентами - Товариством з обмеженою відповідальністю «ІнтерТех» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ферміна», слід зазначити наступне.

Фактичною підставою для збільшення у податковому обліку позивача сум грошового зобов'язання із податку на прибуток, податку на додану вартість та застосування штрафних (фінансових) санкцій оскаржуваними у даній справі податковими повідомленнями-рішеннями стали висновки контролюючого органу про відсутність реального характеру господарських правовідносин між позивачем та його контрагентами - Товариством з обмеженою відповідальністю «ІнтерТех» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ферміна», з огляду на ознаки фіктивності цих постачальників. Контролюючим органом також зазначено, що правочини, укладені з названими контрагентами мають ознаки нікчемності та є нікчемними у силу припису закону, порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави та суспільства, вчинені удавано з метою ухилення від сплати податків третіх осіб.

Водночас, відповідно до п.5.1 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 №334/94-ВР (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) валові витрати виробництва та обігу визначено як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Нормами пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 названого Закону України передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених п.5.3 - п.5.7 цієї статті.

Відповідно до пп.11.2.1 п.11.2 ст.11 цього ж Закону України датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Абзацом 4 пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» встановлено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Пунктом 5.11 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» встановлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі, не дозволяється.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 №168/97-ВР (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Нормами пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пп.7.2.6 цього пункту).

Водночас, статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. №996-ХІV (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено первинний документ як документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

З правового аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що будь-які документи, (у тому числі договори, накладні, рахунки, тощо) мають силу первинних документів лише у разі фактичного здійснення господарських операцій.

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону, господарську операцію визначено, як дію або подію, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Зазначене цілком кореспондує нормам Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та Закону України «Про податок на додану вартість».

Таким чином, з правового аналізу наведених нормативних приписів вбачається, що валові витрати та податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

У той же час, судами було встановлено, що спірні господарські операції вчинялись позивачем з контрагентами у зв'язку із браком власних потужностей.

Задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з реального характеру поставки позивачу від його контрагентів товарів та послуг.

При цьому суди керувалися тим, що факт поставки товарів та послуг позивачу підтверджується відповідними документами первинного обліку (договорами, додатковими угодами, актами прийому виконаних підрядних робіт, податковими та видатковими накладними, актами прийому виконаних будівельних робіт, платіжними дорученнями, рахунками), які містять всі необхідні реквізити; відповідачем не було надано у судовому процесі доказів визнання договорів між позивачем та цими постачальниками недійсними, зокрема судових рішень.

Натомість, відповідачем не було наведено суду належних доказів, які б підтверджували його доводи відносно фіктивності здійснених позивачем господарських операцій та невідповідності наданих позивачем первинних документів вимогам чинного законодавства.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено та відповідачем не заперечувалося, що видані позивачу податкові накладні відповідають вимогам п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість». Відповідачем також не заперечувався факт оплати позивачем сум податку на додану вартість у ціні придбаних товарів та послуг. Контрагенти позивача на момент вчинення спірних господарських операцій були належним чином зареєстровані та мали свідоцтва платників податку на додану вартість, що також відповідачем спростовано не було.

Відтак, зважаючи на те, що відповідачем не було надано судам першої та апеляційної інстанцій належних доказів, якими б підтверджувались його висновки та заперечення до позову, судові інстанції дійшли обґрунтованих висновків, що дії позивача щодо віднесення до складу валових витрат вартості придбаних у контрагентів товарів (послуг) та включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у ціні їх придбання здійснені у відповідності до законодавчих приписів.

Частиною 1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи зі змісту наведеної процесуальної норми, саме на контролюючі органи покладається обов'язок надати достатні докази на обґрунтування висновків про порушення платником податків норм податкового законодавства на підставі яких такому платникові визначено відповідні грошові зобов'язання.

Тобто, при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової інспекції, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, чи відмовлено у наданні податкових вигод, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Доводи, наведені відповідачем у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваних у даній справі судових рішень.

Відповідно до ч.1 ст.350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Криворізької південної ОДПІ ГУ Міндоходів і зборів у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2011 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2013 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко