Справа № 804/1226/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2018 року Справа № 804/1226/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О.
при секретарі судового засіданняБурцевій Я.Е.
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5 до Відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради м. Кривий Ріг, третя особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Криворізької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 17.11.2017р. та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5 звернулася з адміністративним позовом до Відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради м. Кривий Ріг, третя особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Криворізької міської ради та просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 17.11.2017р. про відмову про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою 50089 АДРЕСА_1;

- зобов'язати відповідача зареєструвати місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою 50089 АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 2017 році вона разом із малолітньою дитиною повернулася на територію України та 17.11.2017р. подала до Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Тернівської у м. Кривому Розі Ради заяву №7606 про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: 50089 АДРЕСА_1. Проте, відповідач відмовив у реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до п. 18 «Правил реєстрації місця проживання», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016р., у зв'язку з відсутністю згоди батька. Позивач вважає протиправними такі дії відповідача у зв'язку з тим, що на даний час батько дитини - ОСОБА_5, що є громадянином Сирійської Арабської Республіки та ніколи не пересікав Державного Кордону України, мешкає у Об'єднаних Арабських Еміратах, на теперішній час у позивача зв'язку з ним не має, долею доньки батько дитини не цікавиться, тим самим усунувши себе від виконання обов'язків, передбачених статтею 150 Сімейного кодексу України, що унеможливлює отримання позивачем письмової згоди батька на реєстрацію дитини за місцем проживання матері. Позивач зазначає, що відсутність реєстрації місця проживання малолітньої доньки позивачки суперечить її інтересам та суттєво обмежує реалізацію її прав і свобод. Враховуючи викладене, позивач вважає, що відсутність письмової згоди одного з батьків не повинна бути перешкодою для реєстрації місця проживання дитини за адресою іншого з батьків, оскільки відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем її фактичного проживання суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав, які гарантовані Конституцією України та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, право на освіту, охорону здоров'я та соціальний захист. В обґрунтування своєї позиції посилається на Конвенцію про права дитини та рішення Європейського суду з прав людини.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте 10.04.2018р. засобами поштового зв'язку на адресу суду від відповідача надійшов лист, у якому останній просив розглянути дану справу за його відсутністю, при цьому прийняття рішення у даній справі відповідач залишив на розсуд суду (а.с. 38).

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, проте 12.03.2018р. засобами електронного зв'язку та 11.04.2018р. засобами поштового зв'язку представник третьої особи надіслав на адресу суду письмові пояснення на позов, в яких, в інтересах малолітньої дитини, представник третьої особи не заперечував проти позовних вимог позивача в частині реєстрації місця проживання її малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1 та розгляд справи просив провести за відсутності представника третьої особи (а.с.27-28, 40-41).

Згідно ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Враховуючи наведене, та те, що представники відповідача та третьої особи просили про розгляд даної справи за їх відсутністю, строки вирішення справи, встановлені ст. 193 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності представників відповідача та третьої особи відповідно до вимог ч. 3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України.

У підготовчому засіданні 13.04.2018р. за письмовою згодою представника позивача було закрито підготовче провадження та розпочато судовий розгляд справи по суті згідно до вимог ч.7 ст.181, ст.183 Кодексу адміністративного судочинства України.

У ході судового розгляду справи та із наданих документів судом встановлені наступні обставини у справі.

ОСОБА_4 має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво про народження видане Департаментом превентивної медицини медичного округу м. Шарджа Міністерства охорони здоров'я Об'єднаних Арабських Еміратів 05.02.2012р., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтва про народження та його перекладу (а.с.9-12).

У 2017р. позивач разом з малолітньою дитиною повернулася на територію України до місця свого проживання: АДРЕСА_1, де зареєстрована з 21.02.2008р., що підтверджується змістом копії паспорту позивача (а.с.7).

17.11.2017р. ОСОБА_4 звернулась до Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Тернівської районної у місті ради із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією відповідної заяви (а.с. 14).

Проте, державним реєстратором відмовлено у реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача у зв'язку з відсутністю згоди батька на підставі п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016р., що підтверджується відповідним записом на зворотній сторінці зави позивача про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини (а.с. 14).

Позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у реєстрації місця проживання її малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: 50089, АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача зареєструвати місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за зазначеною адресою, посилаючись на те, що відсутність письмової згоди одного з батьків не повинна бути перешкодою для реєстрації місця проживання дітей за адресою іншого з батьків, оскільки відсутність реєстрації місця проживання малолітніх дітей за місцем їх фактичного проживання суперечить інтересам дітей та суттєво обмежує реалізацію їх прав, які гарантовані Конституцією України та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, право на освіту, охорону здоров'я та соціальний захист.

Заслухавши представника позивача, який брав участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від № 207 для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема: заяву за встановленою формою; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника /співвласників житла, наймача та членів його сім'ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків /одного з батьків або законного представника/ представників).

Згідно з абз. 5 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Орган реєстрації відмовляє в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації.

Рішення про відмову в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію / зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику (п.11 Правил № 207).

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно до ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України (ч.5 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-XII, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ч.2 ст. 10 Конвенції про права дитини дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Також і ч.2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 року Суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов'язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду.

Також і суд послідовно встановлював, що позитивний обов'язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз'єднатися з їхніми дітьми, та обов'язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов'язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз'єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов'язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції.

У справах, пов'язаних з виконанням рішень у сфері сімейного права, суд неодноразово встановлював, що вирішальним є те, чи вжили національні органи усіх необхідних для сприяння виконанню заходів, що можуть обґрунтовано вимагатися за особливих обставин кожної справи. Розглядаючи питання про те, чи становило невиконання рішення суду недотримання права заявника на повагу до сімейного життя, суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права.

Окрім того, суд вважає, що позитивні обов'язки, які стаття 8 Конвенції накладає на Договірні держави щодо возз'єднання батьків з їхніми дітьми, повинні тлумачитися з урахуванням Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (рішення у справі "Ігнакколо-Зеніде проти Румунії", п. 95), а поняття "найкращі інтереси" дитини також є першочерговим міркуванням у контексті процедур, передбачених Гаазькою Конвенцією (рішення у справі "Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії" [ВП], заява N 41615/07, п. 76, ECHR 2010).

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України "Про охорону дитинства" (Преамбула Закону).

Відповідно до статті 18 вказаного Закону, держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Як встановлено статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

У відповідності до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).

Як визначено частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Крім того, приписами ст. 156 Житлового кодексу України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення.

У рішенні від 16.05.2013 року по справі «Гарнага проти України» (заява № 20390/07) суд зазначив, що сторони оспорюють те, чи ґрунтується обмеження права заявниці на законі чи на неправильному тлумаченні закону. На час подій чинними були різні положення (див. пункти 17, 20, 21 та 24 вище), що свідчить про те, що питання зміни по-батькові не було визначено з достатньою чіткістю. Проте, навіть якщо існує суперечність стосовно правильного тлумачення закону, безперечним є те, що право особи на збереження свого імені, як і право на його зміну, визнається законодавством України. За ситуації майже повної свободи зміни імені або прізвища особи обмеження, накладені на зміну по батькові, не видаються належним чином та достатньою мірою мотивованими національним законодавством. Крім того, державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Оскільки державні органи не забезпечили балансу відповідних інтересів, про які йдеться (пункт 38), вони не виконали своє позитивне зобов'язання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя. Відповідно суд вважає, що у цій справі було порушення статтю 8 Конвенції.

З аналізу вищевикладеного, суд приходить до висновку, що при вирішенні питання про застосування підзаконного нормативного акту, який підлягає застосуванню у спірних відносинах, необхідно зважати також на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими цим законодавством, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів особи, в даному випадку, малолітньої дитини.

Проте, як встановлено судом у ході судового розгляду справи, відповідач, відмовляючи позивачеві у реєстрації місця проживання її малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що є громадянкою України з підстав відсутності згоди батька, що є громадянином Сирії, хоча і діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений пунктами 11, 18 Порядку № 207, однак, без урахування інтересів дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Закону України «Про охорону дитинства».

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вищезазначене рішення відповідача у спірних відносинах не може бути визнано правомірним, оскільки воно прийняте без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з використанням повноважень не з тією метою, з якою вони надані, а тому таке рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, при цьому, залишив питання про прийняття рішення у даній справі на розсуд суду.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, дії відповідача щодо прийняття рішення про відмову у реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача, суд приходить до висновку, що відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією України, Конвенцією про права дітей та Законом України «Про охорону дитинства», не обґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11,12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 194, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5 до Відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради м. Кривий Ріг, третя особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Криворізької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 17.11.2017р. та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради м. Кривий Ріг від 17.11.2017р. про відмову у реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою 50089 АДРЕСА_1.

Зобов'язати Відділ реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради м. Кривий Ріг, зареєструвати місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою 50089 АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено - 23.04.2018р.

Суддя С.О. Конєва