Справа № 814/2021/17
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2018-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/2021/17

Категорія: 3.5 Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Федусика А.Г.,

суддів Зуєвої Л.Є. та Шевчук О.А.,

при секретарі Пальоній І.М.,

за участю: представників позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_3 апеляційну скаргу Управління Держпраці у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року по справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства "Миколаївобленерго" до Управління Держпраці у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування припису та постанови,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2017 року Акціонерне товариство "Миколаївобленерго" (далі АТ) звернулось до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування припису Управління Держпраці у Миколаївській області щодо дотримання вимог законодавства України про працю АТ від 19 вересня 2017 року № 14-01-133/0142-0111.

24 жовтня 2017 року АТ звернулося до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 06 жовтня 2017 року № 74КП.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року справу № 814/2021/17-а та справу № 814/2201/17-а об'єднано в одне провадження відповідно до ст.116 КАС України та присвоєно номер справи № 814/2021/17-а.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року позов було задоволено.

Не погоджуючись з постановою суду, Управління Держпраці у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

23 травня 2018 року від представника позивача надійшло клопотання про зміну назви позивача з Публічного акціонерного товариства "Миколаївобленерго" на Акціонерне товариство "Миколаївобленерго", яке колегією суддів було задоволено.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Управлінням Держпраці у Миколаївській області відповідно до "Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 (далі Порядок), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами та фізичними особами, які використовують найману працю, було проведено позапланову перевірку додержання суб'єктом господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове соціальне страхування АТ з 06 вересня 2017 року по 13 вересня 2017 року.

За результатами позапланової перевірки складено акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про правцю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №14-01-133/0142, в якому зафіксовані порушення вимог законодавства та як наслідок, проведено інспекційне відвідування АТ щодо дотримання вимог законодавства України про працю, за результатами якого 19 вересня 2017 року винесено припис від 19 вересня 2017 року № 14-01-133/0142-0111.

Згідно вказаного припису позивача було зобов'язано забезпечити виконання вимог ст.119 Кодексу законів про працю України.

З огляду на не виконання припису від 19 вересня 2017 року № 14-01-133/0142-0111 відповідачем винесена постанова про накладення штрафу від 06 жовтня 2017 року № 74КП.

Винесення вкзаних припису та постанови про накладення штрафу і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Вказані обставини визнані сторонами та суд не має обґрунтованого сумніву щодо їх достовірності.

Вирішуючи справу та задовольняючи позов, суд першої інстанції, на ряду з іншим, виходив з того, що умовою застосування ч.3 ст.119 КЗпП України необхідна наявність особливого періоду на території України. Але, на думку суду першої інстанції, в Україні не було оголошено воєнного стану, відсутній нормативно-правовий акт, який би зазначав, що діє особливий період в країні, відсутні ознаки особливого періоду, тому відсутні підстави для застосування роботодавцем ч.3 ст.119 КЗпП України стосовно надання гарантій працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, які полягають в тому, що під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичної демобілізації, за такими працівниками зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, положеннями ст.119 Кодексу законів про працю України (далі КЗПП) (в редакції від 05 жовтня 2016 року) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов'язків, якщо за чинним законодавством України ці обов'язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України "Про військовий обов'язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зазначені положення ст.119 КЗПП в редакції від 30 квітня 2017 року виглядали наступним чином: «На час виконання державних або громадських обов'язків, якщо за чинним законодавством України ці обов'язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України "Про військовий обов'язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"».

Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава (ст.1 Конституції України).

Положеннями ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

З аналізу наведених положень можна дійти висновку, що саме з метою реалізації (захисту), передбаченого ст.46 Конституції України, права на соціальний захист законодавцем було запроваджено статтею 119 КЗПП гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов'язків, сутність яких полягала в тому, що особи, які у визначеному законом порядку виконували (ють) свої конституційні обовязки, зокрема, в публічній площині, зиск від реалізації яких отримує українське суспільство в цілому, гарантовано зберігають місце роботи (посади) і середній заробіток.

Так, приймаючи спірний припис від 19 вересня 2017 року № 14-01-133/0142-0111 відповідач зазначав, що в порушення ст.119 КЗПП за працівниками АТ: ОСОБА_4 (призвано на строкову військову службу); ОСОБА_3І (прийнято на військову службу за контрактом); ОСОБА_5 (уклав контракт про проходження військової служби на особливий період до оголошення демобілізації); ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (уклали контракт про проходження військової служби); ОСОБА_9 (призваний на військову службу за призовом осіб офіцерського складу) АТ не було збережено місце роботи, посада та середній заробіток.

Не погоджуючись з зазначеними висновками АТ зазначалось, що для застосування гарантій, визначених статтею 119 КЗПП необхідна наявність зазначених у статті умов, а саме - особливого періоду, який на час проведення перевірки на території України не був офіційно оголошений відповідно до Закону України «Про оборону України».

Колегія суддів вважає вказані посилання хибними та такими, що є наслідком невірного тлумачення норм діючого законодавства та зазначає, що положеннями ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З аналізу наведеного можна дійти висновку, що особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз.3, ч.1 ст.1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію).

Так, Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 року №303/2014 (набрав чинності 18 березня 2014 року), затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, в Україні було оголошено та проведено часткову мобілізацію (п.1 вказаного Указу).

Отже, з аналізу наведеного можна дійти висновку, що особливий період розпочався з 18 березня 2014 року після прийняття вказаного Указу Президента України та станом на час виникнення спірних правовідносин його скасовано (припинено) не було, оскільки, як зазначалось вище, складовими частинами такого періоду є час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, який в повному обсязі не завершений навіть станом на час вирішення спірних правовідносин у судовому порядку.

Наведені висновки також узгоджуються зі змістом постанови ВАСУ від 16 лютого 2015 року №800/582/14-а.

Таким чином, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що АТ під час тривання особливого періоду та в порушення норм ст.119 КЗПП було протиправно звільнено вищевказаних працівників (7 осіб) та не збережено середнього заробітку за ними, що свідчить про правомірність винесення вказаного спірного припису відповідача та відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Крім того, відповідно до ч.4 п.54 постанови КМУ "Про затвердження Положення про Державну службу України з питань праці" від 11 лютого 2015 року № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Держпраці.

Отже, враховуючи зазначене та приймаючи до уваги, що спірна постанова відповідача була винесена за невиконання АТ законного та обґрунтованого припису від 19 вересня 2017 року № 14-01-133/0142-0111, колегія суддів приходить до висновку, що вказана постанова відповідача також є обґрунтованою та не підлягає скасуванню.

Враховуючи наведені положення діючого законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухвалені постанови припустився порушень норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим судове рішення підлягає скасуванню з постановленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.308, 310, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Миколаївській області задовольнити.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року - скасувати та прийняти по справі нову постанову, якою позов Акціонерного товариства "Миколаївобленерго" до Управління Держпраці у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування припису та постанови залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку ст.328-331 КАС України.

Головуючий суддя ОСОБА_10
Судді ОСОБА_11 ОСОБА_12