Справа № 814/4403/15
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа №814/4403/15

адміністративне провадження №К/9901/7128/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючої судді Желтобрюх І.Л.,

суддів: Білоуса О.В., Шарапи В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.02.2016 (суддя Біоносенко В.В.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2016 (колегія суддів у складі: Скрипченка В.О., Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.) у справі № 814/4403/15 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (далі відповаідач, ТУ ДСА України в Миколаївській області) про стягнення витрат на відрядження в сумі 3560 гривень.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.02.2016, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2016, в задоволенні позову відмовлено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Указом Президента України від 14.02.2015 № 81/2015 «Про переведення суддів» позивача переведено на роботу на посаду судді Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Згідно Витягу з наказу № 3 від 30.01.2015 військового комісара Центрально-Миколаївського об`єднаного районного військового комісаріату позивача призвано на військову службу у зв`язку із мобілізацією з 30.01.2015 та направлено для проходження військової служби до Харківського військово-юридичного факультету м. Харкова.

05.10.2015 суддя Кирильчук О.І. написав заяву голові Ленінського районного суду м. Миколаєва про направлення його у відрядження до Одеського регіонального відділення НШСУ з 12.10.2015 по 23.10.2015.

05.10.2015 в.о. голови Ленінського районного суду м. Миколаєва видано наказ № 24 аг/г/15 «Про відрядження суддів», відповідно до якого суддя Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 відряджається до м. Одеси терміном 12 календарних днів з 12.10.2015 по 23.10.2015 для проходження у Одеському регіональному відділенні Національної школи суддів України підготовки суддів місцевих загальних судів, призначених на посаду вперше.

23.10.2015 позивач закінчив навчання у Національній школі суддів України та отримав Сертифікат серії НШ № 057632, який засвідчує, що позивач пройшов підготовку суддів, призначених на посаду судді вперше, за програмою для суддів місцевих загальних судів.

23.10.2015 ОСОБА_1 складено «Звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт», яким визначено суму 3560 гривень витрат, яка складається з витрат на проїзд, добових та витрат на ви наймання житла.

26.10.2015 вказаний звіт направлено Ленінським районним судом м. Миколаєва до ТУ ДСА України в Миколаївській області.

Однак, «Звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт» відповідачем не прийнято та 18.12.2015 повернуто до Ленінського районного суду м. Миколаєва без проведення оплати.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що той факт, що позивач у вільний від військової служби час, за власним бажанням, пройшов навчання у Національній школі суддів України, не може породжувати для ТУ ДСА в Миколаївській області фінансових зобов`язань з відшкодування витрат під час такого навчання.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що спір виник з приводу компенсації витрат на відрядження працівникові, а не військовослужбовцю, тому вважає невірним посилання судів на Інструкцію про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 29.08.2011 № 530 (далі Інструкція № 530).

Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до пункту 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59 (далі Інструкція № 59) службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Відповідно до пункту 1.1. Інструкції № 530 службовим відрядженням вважається поїздка військовослужбовця за розпорядженням командира або начальника на певний строк в іншу місцевість для виконання службового завдання поза пунктом постійного або тимчасового розквартирування військової частини (підрозділу), у якій військовослужбовець проходить службу.

Згідно з абзацом 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи вбачається, що з 30.01.2015 позивач був увільнений від основної роботи судді Ленінського районного суду м. Миколаєва із збереженням заробітної плати, у зв`язку з призивом на військову службу під час проведення мобілізації.

Таким чином, законодавством передбачені лише гарантії збереження місця роботи, посади і середнього заробітку, але компенсація витрат на відрядження законодавством не передбачена, оскільки на час проходження військової служби ніхто, окрім осіб, визначених у пункті 1.2 Інструкції № 530, направляти військовослужбовця у службове відрядження не може.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ТУ ДСА України в Миколаївській області, окрім середнього заробітку за місцем основної роботи під час виконання позивачем державного обов`язку щодо військової служби, ніяких інших виплат не мало право робити.

Висновки судів узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх не спростовують і ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм.

Отже, суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.02.2016 та на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2016 у справі № 814/4403/15 залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Головуюча суддя: І.Л. Желтобрюх
Судді: О.В. Білоус
В.М. Шарапа