Справа № 208/3236/17(2-а/208/211/17)
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2018-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 травня 2018 року справа № 208/3236/17(2-а/208/211/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чабаненко С.В.,

суддів: Чумака С.Ю. Юрко І.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 14 грудня 2017 р. (суддя Івченко Т.П.) у справі № 208/3236/17(2-а/208/211/17) за позовом ОСОБА_1 до Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання протиправним рішення та спонукання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Кам'янського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (далі УПФУ), в якому просив:

- визнати протиправним рішення Кам'янського ОУПФУ Дніпропетровської області № 45 від 09.03.2017 року щодо відмови у призначені пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1 ОСОБА_1;

- зобов'язати Кам'янське ОУПФУ Дніпропетровської області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1, як не працюючому пенсіонеру , з врахуванням всього стажу зазначеного у трудовій книжці, пільгового стажу та заробітної плати, починаючи з 06.03.2017 року.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 грудня 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, останній просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскарженої постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також правильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 особисто звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1.

Рішенням № 45 від 09.03.2017 року відповідачем відмовлено у призначенні пенсії за віком з тих підстав, що Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» не передбачено питання пенсійного забезпечення громадян України, які мешкають за кордоном.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача прийнято правомірно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 06 березня 2017 року позивач через представника звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, надавши копії довіреності, довідки про заробітну плату, довідки про підтвердження пільгового стажу, копія та оригінал трудової книжки, копія паспорта представника (а.с. 4).

Рішенням № 45 від 09.3.2017 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1, оскільки Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» не передбачено питання пенсійного забезпечення громадян України, які мешкають за кордоном.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009 р.

Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону й з цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 19.05.2015р. у справі №21-168а15.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Разом з тим, пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 р. за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у звязку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сімї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сімї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Відповідно до п. 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Як вбачається з заяви про призначення пенсії, ОСОБА_1 до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю був зареєстрований за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до п. 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 30 липня 2015 року № 13-2), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, заява для призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання заявника.

В Камянському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області позивач не перебував на обліку як пенсіонер, він не має зареєстрованого місця проживання на території Дніпропетровської області.

Слід врахувати те, що окремі райони Донецької та Луганської областей тимчасово не контролюються українською владою, органи Пенсійного фонду на вказаних територіях не здійснюють свою діяльність. При цьому порядок взаємодії внутрішньо переміщених осіб із вказаних районів із органами Пенсійного фонду України існує, однак питання щодо призначення пенсій особам, що були зареєстровані в окремих районах Донецької та Луганської областей та виїхали на постійне місце проживання за кордон до початку проведення антитерористичної операції відсутній.

Отже, для визначення територіального управління Пенсійного фонду України, уповноваженого розглянути заяву про призначення пенсії, позивачу необхідно було звертатися не до Кам'янського ОПФУ Дніпропетровській області - за місцем реєстрації представника за довіреністю, а безпосередньо до Пенсійного фонду України.

Отже, вирішуючи питання щодо правомірності спірного рішення Кам'янського ОУПФУ Дніпропетровської області № 45 від 09.03.2017 року щодо відмови у призначені пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1 ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для його скасування.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322, КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 14 грудня 2017 р. у справі № 208/3236/17(2-а/208/211/17) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя: С.В. Чабаненко

Суддя: С.Ю. Чумак

Суддя: І.В. Юрко