Справа № 804/6796/17
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2018-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 травня 2018 рокусправа № 804/6796/17
головуючий суддя І інстанції - Букіна Л.Є.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Іванов С.М.

судді: Панченко О.М. Чередниченко В.Є.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року у справі № 804/6796/17 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бонус" до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бонус" (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 05 вересня 2017 року № .

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бонус» - задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 05.09.2017 року за № , яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Бонус» збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на суму 216060 грн., у тому числі: 144040 грн. - за основним зобов'язанням, 72020 грн. 00 коп. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДФС у Дніпропетровській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати вищезазначену постанову як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову, якою відмовити задоволенні вимог адміністративного позову в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що надані первинні документи не дають змоги встановити місце, де виконувались роботи, осіб, які їх виконували, факт передачі сировини та технічної документації від ТОВ «Бонус» та ТОВ «Власан Трейд» тощо. Зауважено, що контрагент позивача ТОВ «Власан Трейд» на момент укладення договору про виконання робі з ТОВ «Бонус» не мало підтверджень ділової репутації, гарантій виконання зобов'язань, необхідних ресурсів та відповідного досвіду, а також інших ознак комерційної привабливості для обрання позивачем саме цього контрагента-постачальника. Наголошено на тому, що шліфування є методом механічної обробки з металу та існують різні методи виконання таких робіт, разом з тим, з наданих первинних документів неможливо в цілому встановити, які саме роботи замовлялись та надавались.

Позивачем подано відзив, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як законне та обґрунтоване. Зауважено, що чинне законодавство не встановлює переліку відомостей, що мають бути зазначені в акті виконання робіт (надання послуг). Наголошено, на тому, що ТОВ «Власан Трейд» не має необхідності мати складські приміщення, транспорт, сировину, матеріали для надання послуг, оскільки вони надаються на матеріалах та на території Замовника.

Представник відповідача в судовому засіданні просив задовольнити вимоги апеляційної скарги на підставах, що в ній зазначені, та скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував відносно задоволення апеляційної скарги, зазначаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Заслухавши учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Бонус» зареєстроване як юридична особа 04.08.1995 р. Нікопольським міськрайонним управлінням юстиції у Дніпропетровській області, перебуває на податковому обліку у відповідача та є платником ПДВ.

У період з 19.06.2017 р. по 27.06.2017 року посадовими особами податкового органу проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товаристваз питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «Власан Трейд» за вересень 2015 року.

За результатами перевірки складено акт від 05.07.2014 року №7103/04-1422/219412, за висновками якого встановлено порушення Товариством п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.200.1, п.200.2 ст.200 Податкового кодексу України, що призвело до завищення податкового кредиту за вересень 2015 року на загальну суму 144040.00 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 05.09.2017 року за № про донарахування Товариству податкових зобов'язань з ПДВ на суму 216060 грн., у тому числі: 144040 грн. - за основним зобов'язанням, 72020 грн. 00 коп. - за штрафними (фінансовими) санкціями. Визнання протиправним та скасування вказаного податкового повідомлення-рішення і було предметом судового розгляду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, надані позивачем первинні документи в повній мірі підтверджують реальність вчинюваних господарських операцій, у зв'язку з чим оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Таким чином, наведеними нормами матеріального права, визначено підстави для формування платником податків податкового кредиту з податку на додану вартість і до таких підстав віднесено: наявність господарської операції, сплата податку на додану вартість у вартості товарів (робіт, послуг), факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними, використанням придбаних товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 201.1. ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити.

Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг (п. 201.4 ст.201 Податкового кодексу України).

Згідно з п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу України).

Отже, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Згідно з пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення) визначено, що первинні документи (на паперових і машино зчитувальних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи від імені яких складений документ, назва документа (форма), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складення первинного документа.

Згідно з Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом визнається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Згідно зі ст. 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарської операції є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складений документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Враховуючи вищезазначені норми, у ході розгляду справи судом повинні оцінюватися документи, надані платником податків на підтвердження свого права на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ.

В силу викладеного будь-які документи (у тому числі договори, видаткові накладні, податкові накладні тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Необхідною умовою для цього є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

За відсутності факту придбання товарів (послуг) відповідні суми не можуть включатися до складу валових витрат та податкового кредиту навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів. Визначальною має бути подія, підтверджена документально. При цьому, документи мають бути складені особою, яку можливо ідентифікувати, відповідальною за здійснення господарської операції.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи позивач у перевіряємому періоді мав взаємовідносини з ТОВ «Власан Трейд».

Між ТОВ «Бонус» (замовник) та ТОВ «Власан Трейд» (виконувач) було укладено договір про виконані роботи від 04.08.2015 року № 0408/2015, відповідно до п. 1 якого виконувач приймає на себе обов'язки надання послуг з механічної обробки поковок в повному обсязі, згідно технічної документації, надаваної замовником, а замовник зобов'язаний прийняти та сплатити виконані послуги в повному обсязі (а.с.34).

На виконання умов вказаного договору позивачем до суду надано специфікацію від 04.08.2015 р. № 7, акт виконаних робіт від 29.09.2015 р. № 1453; специфікацію від 04.08.2015 р. № 6, акт виконаних робіт від 25.09.2015 р. № 1202; специфікацію від 04.08.2015 р. № 5, акт виконаних робіт від 29.09.2015 р. № 1200; специфікацію від 04.08.2015 р. № 4, акт виконаних робіт від 30.09.2015 р. № 1506 (а.с.35-38).

Факт оплати виконаних робіт підтверджується долученими до матеріалів справи виписками по особовому рахунку (а.с.39-45).

При цьому придбання послуг з перекову та механічної обробки заготовок і поковок відбувалось на підставі договору № 0501-13/3 від 05.01.2013 року, укладеного між ТОВ «Бонус» та ПАТ «НПО Дніпропрес» (а.с.46-47), факт виконання умов якого підтверджується актами здачі-прийняття робіт, товарно-транспортними накладними, виписками по особовому рахунку (а.с.48-54). Також, придбані послуги в подальшому використані у власній господарській діяльності на виконання умов договору поставки від 06.04.2015 р. № 06/04, складеного з ПАТ «Завод «Ленінська кузня», що підтверджується долученими до матеріалів справи договором поставки від 06.04.2015 р. № 06/04, видатковими накладними від 25.09.2015 р. № РН-0000065; від 30.09.2015 р. № РН-0000066 та товарно-транспортною накладною від 30.09.2015 р. № 30/09 (а.с.55-59).

Крім того, згідно з договору поставки від 21.04.2015 р. № 15196, укладеного між позивачем та ПАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна, позивачем здійснювалася закупівля продукції металургійного виробництва, яка в подальшому і була оброблена ТОВ «Власан Трейд» на виконання договору від 04.08.2015 р. № 0408/205 (а.с.60-70).

Виходячи із змісту перелічених вище документів в їх сукупності, якими позивач підтверджує виконання договору з контрагентом, вбачається, що вони містять всі обов'язкові реквізити, що передбачені ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", в розумінні вказаного Закону є первинними, такими, що в повній мірі підтверджують здійснення відповідних господарських операцій з надання послуг, фактичний рух активів та зміни у майновому стані позивача.

При цьому колегія суддів зазначає, що до вказаних первинних документів у податкового органу претензій не виникало.

Фактично висновки податкового органу щодо нереальності здійснення господарських відносин між позивачем та вказаним контрагентом були, зокрема здійснені на підставі аналізу діяльності контрагента згідно комп'ютерних автоматизованих інформаційних систем, стосовно відсутності у контрагента позивача основних фондів для здійснення господарської діяльності, відсутність кваліфікованого персоналу. Разом з тим, такі висновки без встановлення у судовому порядку будь-яких висновків стосовно документального підтвердження та реальності господарських відносин з платником податків та зборів, підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків, носять лише характер припущень про те, що у вказаного контрагента відсутні власні основні засоби, трудові ресурси, відповідне обладнання, при цьому відповідачем не зазначено конкретних доказів на підтвердження таких припущень, як це передбачено частиною 2 статті 71 КАС України (в редакції до 15.12.2017 року).

Крім того, Податковий кодекс не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншими суб'єктами господарювання.

Натомість, висновки податкового органу щодо нереальності господарських операцій сформовані, виходячи з недотримання податкової дисципліни контрагентом позивача за вказаний період, що в силу приписів ст. 61 Конституції України, є неприпустимим, тому як юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Щодо посилань в акті перевірки на відсутність достатньої кількості трудових ресурсів, які економічно необхідні для здійснення такого виду діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності, суд зазначає наступне.

Відсутність необхідних матеріальних чи трудових ресурсів у контрагента платника податків не є безумовним свідченням нереальності господарської операції, оскільки їх наявність або відсутність (ресурсів) у господарюючого суб'єкту не має правового значення для вирішення питання про наявність наміру сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених укладеними правочинами. З приводу посилань заявника апеляційної скарги на відсутність у наданих до суду актах виконаних робіт обов'язкових реквізитів, а саме відсутня інформація щодо місця, де виконувались роботи, осіб, які їх виконували, факту передачі сировини та технічної документації від ТОВ «Бонус» та ТОВ «Власан Трейд» тощо, колегія суддів апеляційної інстанції визнає останні безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити (стаття 9 Закону № 996-XIV), як:

- назву документа (форми);

- дату та місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що мають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, долучені до матеріалів справи акти виконаних робіт містять найменування робіт (послуг) відповідно до додатків, які є невід'ємними частинами останніх, крім того, вказані акти містять графу одиниця виміру та кількість.

Таким чином, зазначені первинні документи в повній мірі відображають зміст та обсяг господарської операції із зазначенням одиниці виміру. При цьому надання таких послуг відображено і у нарядах-замовленнях, до яких у податкового органу зауважень та претензій не виникало.

Посилання заявника апеляційної скарги на те, що ТОВ «Власан Трейд» на момент укладення договору про виконання робіт з ТОВ «Бонус» не мало підтверджень ділової репутації, гарантій виконання зобов'язань, необхідних ресурсів та відповідного досвіду, а також інших ознак комерційної привабливості для обрання позивачем, саме цього контрагента-постачальника, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними та необґрунтованими, адже відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2017 року у справі № 804/6796/17 - залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку у відповідності до приписів ч.5 ст. 328 КАС України не підлягає.

Повний текст постанови складено 29 травня 2018 року.

Головуючий суддя: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко