Справа № 814/528/18
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2018-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2018 р. справа № 814/528/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в спрощеному позовному провадженні розглянув адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до відповідача:Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034

про:визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся із адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправними дії відповідача, які полягають у відмові надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою, зобов'язати відповідача надати такий дозвіл, а також встановити строк для подання відповідачем до суду звіту про виконання постанови в частині вчинення дій.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідач відмовив йому у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з підстав, які не передбачені законодавством.

Відповідач позов не визнав, в своєму відзиві послався на те, що положення Стратегії удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України № 413 від 7 червня 2017 р. "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" (далі - Стратегія), відповідно до норм якої відповідач повинен сформувати перелік земельних ділянок, які передаються в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області та надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою відповідно до такого переліку. Відповідач наголошує на тому, що зазначена у клопотанні позивача земельна ділянка відсутня в переліку земельних ділянок, які можуть бути передані у власність громадянам України. А також зазначив, що перевага надається насамперед учасникам АТО.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Інших заяв і клопотань учасники справи суду не подавали.

Процесуальних дій у справі судом не вчинялось.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

На виконання постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.10.2017 р. Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області повторно розглянуто клопотання позивача та 04.12.2017 р. листом №П-12851/6-17-СГ "Про розгляд заяви" відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для приватизації, у зв'язку з тим, що земельна ділянка, на яку він претендує, не входить до затвердженого ним переліку земельних ділянок, які можливо передати в межах норм безоплатної приватизації в кварталі ІV кварталі 2017 року на території Миколаївської області. Також зазначено про перевагу у наданні дозволів, насамперед, учасникам АТО.

Відповідно до ч. 1 п. "б" ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2 га.

Як вказано у ч. 4 ст. 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно із ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ст. 118 ч. 7 ЗК України).

На переконання суду, лист відповідача від 04.12.2017 р. П-12851/6-17-СГ не можна розглядати в якості мотивованої відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки із його змісту слідує, що заява позивача по суті не розглядалась, а була повернута у зв'язку із відсутністю земельної ділянки, на яку претендує позивач, в переліку земельних ділянок, які можуть бути передані у власність громадянам України у четвертому кварталі 2017 р. та зазначив про перевагу надання земельних ділянок учасникам АТО.

Стосовно доводів відповідача про те, що ненадання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою ґрунтується на положеннях ст. 118 ч. 7 ЗК України, суд зазначає таке. Як визначено цією статтею, єдина законна підстава для відмови у наданні зацікавленій особі дозволу на розроблення проекту землеустрою - це невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, а також прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, тощо. В той же час, у листі відповідача не вказано, вимогам яких саме законів чи прийнятих відповідно до них інших нормативно-правових актів не відповідає місце розташування земельної ділянки, про яку йдеться у клопотанні позивача.

Що стосується посилань відповідача на обов'язковість врахування ним під час розгляду заяви позивача положень Стратегії, слід зазначити наступне.

Як визначено у ст. 3 ч. 2 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 14 ч. 2 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із ст. 3 ч. 1 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель (ст. 4 ЗК України).

Відповідно до ст. 5 п. "г" ЗК України, земельне законодавство базується, серед інших, на такому принципі, як забезпечення гарантій прав на землю.

Отже, право власності на землю набувається виключно в порядку, який встановлений законом. В даному випадку таким законом є ЗК України. Отримання зацікавленою особою дозволу на розроблення проекту землеустрою є складовою частиною процедури набуття права власності на землю. Інші нормативно-правові акти не можуть суперечити нормам ЗК України і тим принципам, які в ньому закладені, та/або підмінювати процедуру набуття права власності на землю, яка закріплена в цьому кодексі.

В той же час, як визначено у Стратегії, її метою є створення сучасної, прозорої і дієвої системи управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності, спрямованої на забезпечення захисту інтересів суспільства (насамперед учасників антитерористичної операції), територіальних громад та держави, а також раціонального та ефективного функціонування сільськогосподарських регіонів з урахуванням потреб розвитку населених пунктів, запобігання деградації земель, необхідності забезпечення продовольчої безпеки держави.

Основними завданнями Стратегії є: впровадження засад стратегічного менеджменту в систему управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності; забезпечення оптимального використання земель, зокрема з урахуванням регіональних програм і планів розвитку територій, генеральних планів населених пунктів; підвищення рівня прозорості та публічності під час формування та реалізації державної земельної політики; підвищення рівня обізнаності населення, землевласників і землекористувачів щодо проблем деградації земель та сталого землекористування; запобігання деградаційним процесам ґрунтового покриву, підвищення рівня родючості ґрунтів; проведення рекультивації порушених земель.

Таким чином, метою та основними завданнями Стратегії є оптимізація управління земельними ресурсами, створення умов для їх ефективного використання, а не визначення порядку набуття зацікавленими особами права власності на землю. У Стратегії взагалі відсутні посилання на норми ЗК України, у зв'язку із чим безпідставно вважати її нормативно-правовим актом, який прийнятий відповідно до ЗК України та в розвиток його положень.

Як вказано у ст. 7 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Таким правовим актом в даному спорі є ЗК України.

А щодо доводів відповідача про те, що на першочергове отримання земельної ділянки мають право учасника АТО, суд зазначає, що відповідачем не надано до суду доказів, що одночасно з позивачем чи раніше позивача звернувся учасник АТО із відповідним клопотанням для оформлення проекту землеустрою на ту ж саму земельну ділянку, що і позивач.

Враховуючи викладене, суд знаходить дії відповідача, які полягають у ненаданні позивачу мотивованого рішення за його клопотанням протиправними, а адміністративний позов в цій частині таким, що підлягає задоволенню.

Вирішуючи вимогу позивача про зобов'язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, суд зауважує наступне.

Відповідач помилково вважає, що надання такого дозволу відноситься до сфери його виключних повноважень і вирішуються на основі адміністративного розсуду. Разом із тим, адміністративний розсуд має місце там, де суб'єкт владних повноважень, при прийнятті рішення, не обмежений законодавчими рамками, а діє відповідно до внутрішнього переконання.

В той же час, як зазначалось судом вище, відповідно до ст. 118 ч. 7 ЗК України, відповідач має право відмовити у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою тільки у випадку невідповідності місця розташування земельної ділянки вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Отже, при зверненні до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, він повинен перевірити таке клопотання на відповідність тільки одному критерію - відповідності розташування земельної ділянки законодавчим приписам і якщо відсутні встановлені на законодавчому рівні заборони, відповідач повинен надати особі дозвіл. Таким чином, в даному випадку відсутній адміністративний розсуд суб'єкта владних повноважень, навпаки, його повноваження в питанні видачі дозволу регламентовані і можливість для відмови в наданні дозволу обмежена єдиним випадком.

Однак, підстави для зобов'язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою відсутні, так як фактично відповідач не відмовив позивачу у наданні такого дозволу, а взагалі не розглянув по суті заяву останнього, адже відповідач не перевіряв відповідність місця розташування земельної ділянки, про яку просить позивач, приписам законодавчих актів.

Пункт 10 ч. 2 ст. 245 КАС України наділяє суд правом прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Використовуючи таке право, суд вважає за необхідне покласти на відповідача обов'язок розглянути по суті клопотання позивачів.

При цьому суд наголошує, що відповідач позбавлений права повторно прийняти рішення, мотивуючи його тими обставинами, які вже були предметом цього судового розгляду.

В позовній заяві позивач також просить застосувати судовий контроль за виконанням судового рішення шляхом зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області подати у місячний строк з дня набрання законної сили звіт про його виконання.

Відповідно ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З огляду на вищезазначену статтю, встановлення судового контролю є правом суду, а не обов'язком, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Як визначено ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судовий збір позивачем сплачено в розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.968569669.1 від 19.02.2018 р. (а. с. 4) і з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, судові витрати присуджуються позивачу в розмірі 352,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код 39825404) задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54034, ідентифікаційний код 39825404) при розгляді клопотання ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, в розмірі 2 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства в межах території Мостівської сільської ради Доманіського району Миколаївської області.

3. Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54034, ідентифікаційний код 39825404) повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, в розмірі 2 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства в межах території Мостівської сільської ради Доманіського району Миколаївської області.

4. У задоволенні позовної вимоги щодо встановлення строку для подання Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області до суду звіту про виконання постанови в частині вчинення дій, відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код 39825404) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 352,40 грн.

6. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз