Справа № 221/6396/17
Суддя: Овчиннікова О. С.
Дата ухвалення: 2018-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м.Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області у складі: головуючого судді Овчиннікової О.С. при секретарі Фоміних С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м.Волноваха адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області про визнання неправомірною бездіяльності та зобов*язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання неправомірною бездіяльності та зобов*язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 03 липня 2015 року вона перебуває на обліку в УСЗН як переміщена особа з тимчасово окупованої території України та зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1. З того ж часу вона перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області, який нараховував їй пенсію, однак з квітня 2017 року було припинено виплату їй пенсії. Будь-яких повідомлень щодо прийняття рішення про припинення нарахування та виплату їй пенсії від відповідача їй не надходило. Ніяких роз*яснень з цього приводу працівники відповідача не надали. Вважає неправомірними дії відповідача щодо припинення виплати їй пенсії, просила визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо невиплати їй пенсії з квітня 2017 року та зобов*язати його поновити нарахування та виплату їй заборгованості та виплатити заборгованість, що утворилася за період з квітня 2017 року, оскільки відповідач не мав підстав для припинення виплати пенсії.

В судове засідання позивач не з*явилася, у позові спросила розглянути справу без її участі.

Представник відповідача в судове засідання не з*явився, заяви про відкладення судового розгляду справи або про розгляд справи без його участі не подавав, надіслав заперечення на позов, у яких позов не визнав та пояснив, що позивач перебував на обліку у відповідача як внутрішньо переміщена особа. Виплату пенсії йому було поновлено з 01.02.2015 року. Постановою Кабінету міністрів України № 365 від 08.06.2016 року затверджено Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання /перебування пенсій ( щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов*язкового державного соціального страхування.

Відповідно п.2 Порядку, контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення.

Згідно п.12 п.п.5 Порядку соціальні виплати припиняються у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Вказує, що відповідач діяв у відповідності з нормами чинного законодавства, тому позов не підлягає задоволенню, у позові просив відмовити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до посвідчення № НОМЕР_1 серії ААЗ № 551216 від 22.10.2013 року, виданого Пенсійним фондом України, ОСОБА_1 має право на одержання пенсії за віком довічно ( а.с.7).

Згідно довідки УСЗН Волноваської РДА від 03.07.2015 року № 1438-017335 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.13-14).

Відповідно до довідки від 22.12.2017 року про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії, у січні - березні 2017 року позивачці було нараховано та виплачено пенсію в розмірі 1224,91 грн. щомісячно, у квітні 2017 року виплату пенсії припинено ( а.с.27).

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Право на соціальний захист, а саме на отримання пенсії гарантовано Конституцією України та чинними нормативно-правовими актами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 8 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов*язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Стаття 4 Закону № 1058-ІV визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення;організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Підставами для припинення виплати пенсії, передбаченими частиною 1 ст.49 Закону 1058-ІV, є: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 року від 07.10.2009); у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Отже, Законом 1058-ІV не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як надходження інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідач у запереченнях не послався на Закон та його норму, що передбачає припинення виплати пенсії. Посилання представника відповідача на положення підзаконних актів як то: постанова Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 щодо затвердження Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплати внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування та на сам Порядок суд не приймає до уваги, оскільки вони мають меншу юридичну силу, ніж Закон, що звужує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем, а тому право позивача на отримання пенсії було безпідставно порушено відповідачем. Отже, зазначені відповідачем підстави припинення виплати пенсії не є належними для припинення пенсійних виплат в розумінні ст.49 Закону «Про загальнообов*язкове державне пенсійне страхування».

При таких обставинах, виходячи з пріоритетності норм, суд застосовує вимоги ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та не приймає до уваги доводи відповідача щодо необхідності застосування норм постанов Кабінету Міністрів України.

Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до частини 2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до встановлених у справі обставин, суд приходить до висновку, що нездійснення відповідачем виплати позивачу раніше призначеної пенсії є безпідставним, оскільки ст..19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, відповідач, припиняючи виплату пенсії, діяв у спосіб, не передбачений законодавством.

Згідно із ч.1,2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст..78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 5 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб*єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ухвалою суду від 29.11.2017 року позивач звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст. 139, 244-250, 255, 262, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області про визнання неправомірною бездіяльності та зобов*язання вчинити дії.

Визнати неправомірною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 пенсії з 01 квітня 2017 року.

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 призначеної пенсії з 01 квітня 2017 року та виплатити заборгованість за період, починаючи з квітня 2017 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Донецького апеляційного адміністративного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя О.С.Овчиннікова