Справа № 804/182/7477/17
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2018-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 травня 2018 рокусправа № 804/182/7477/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Шлай А.В.

судді: Круговий О.О. Прокопчук Т.С.

за участю секретаря судового засідання: Горшков В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду, ухваленого 02 лютого 2018 року в адміністративній справі № 804/182/7477/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа - Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, про визнання протиправною та скасування постанови, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ВП № 54614727 від 27.10.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу, зобов'язати Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" вирішити питання щодо прийняття рішення про поновлення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа у справі №182/245/17 від 21.03.2017 року (виконавче провадження № 54614727).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду, ухваленого 02 лютого 2018 року в порядку письмового провадження, у задоволенні позову відмовлено.

Позивач оскаржив рішення суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального права, скаржник вказує на те, що суд першої інстанції проігнорував численні рішення Європейського суду з прав людини, який зазначав про неприпустимість порушення прав фізичних осіб внаслідок невиконання судових рішень з підстави відсутності у держави коштів. Оскільки спірна постанова прийнята державним виконавцем із посиланням на виконання рішення суду у випадку здійснення відповідного фінансування, вона не може вважатись правомірною і, на думку позивача, підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області, яке набуло статусу відповідача після здійснення судом першої інстанції заміни неналежного відповідача, вказує на відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Від Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації також надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначено про те, що Департамент не відмовляється від виплати ОСОБА_1 щорічної разової допомоги до 5 травня за 2016 рік. Проте, така виплата можлива після визначення обсягу бюджетних асигнувань для Дніпропетровської області по КПКВК 2501150 та надходження

фінансування на зазначені цілі на рахунки Департаменту.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи, викладені у відзиву на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, до суду не прибули.

Відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини у справі, які не заперечуються сторонами:

13 лютого 2017 року постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області в адміністративній справі № 182/245/17 (провадження №2-а/0182/140/2017) задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 Визнано протиправною бездіяльність Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо невиплати у 2016 році ОСОБА_1 щорічної одноразової грошової допомоги до 05 травня у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Зобов'язано Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації здійснити перерахунок, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 щорічну разову грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2016 рік відповідно до ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених сум. На виконання вказаної постанови Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.02.2017 року, 21.03.2017 року видано виконавчий лист, за яким Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного ТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження № 54614727. 27 жовтня 2017 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Клименко Н.О. на підставі п.9 ч.1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій в п. 2 зазначено про можливість повторного пред'явлення виконавчого документу для виконання в строк до 27.10.2020 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає такий висновок помилковим у зв'язку із його невідповідністю обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Як вбачається зі змісту спірної постанови, повертаючи виконавчий документ стягувачу, державний виконавець керувався п.9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Цією правовою нормою передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Обґрунтовуючи правомірність повернення виконавчого документу, державний виконавець у спірній постанові зазначив про те, що боржник не може виконати рішення суду через відсутність бюджетних призначень чи асигнувань на цю мету.

Суд першої інстанції визнав правомірною цю постанову, погодившись із підставами для її прийняття.

Проте, такий висновок не відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що державний орган не може

посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг,

підтверджений судовим рішенням (п. 40 рішення у справі «Півень проти України»). У Рішенні у справі «ЮРІЙ МИКОЛАЙОВИЧ ІВАНОВ ПРОТИ УКРАЇНИ» ЄСПЛ наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (див., серед інших джерел, рішення у справі Войтенка, п. 53). Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до вимог Конвенції (див. згадане вище рішення у справі Войтенка; рішення у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі «Дубенко проти України» (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі «Козачек проти України» (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine), № 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Відкривши 04 вересня 2017 року виконавче провадження ВП № 54614727, державний виконавець був зобов'язаний вчинити, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», дії, спрямовані на примусове виконання постанови Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області в адміністративній справі № 182/245/17 на підставі виконавчого листа, виданого 21.03.2017 року.

Колегія суддів також зазначає, що з 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року. Статтею 1 Закону № 1404-VIII визначено поняття виконавчого провадження як завершальної стадії судового

провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення, у тому числі, на підставі виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону).

Зважаючи на те, що виконавчий лист у справі був виданий Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області 21.03.2017 року на підставі судового рішення, його примусове виконання прямо передбачено Законом № 1404-УІІІ.

Постановляючи оскаржене рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що спірна постанова обґрунтована відсутністю відповідного бюджетного фінансування, тобто - відсутністю коштів, що, як зазначалось вище, не може бути причиною невиконання судового рішення, яке набрало законної сили. У зв'язку з цим, на думку колегії суддів, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржником у виконавчому провадженні є державний орган, діяльність якого не пов'язана з отриманням прибутку, що виключає можливість наявності права власності на майно, на яке, у тому числі, може бути звернуто стягнення.

Зважаючи на те, Законом України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладено на органи державної виконавчої служби (державних виконавців), повернення стягувачу ОСОБА_1 виконавчого листа без виконання його у повному обсязі з причин, наведених у спірній постанові (відсутність бюджетного фінансування) та підстав - п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», не може вважатись правомірним. Постанова про повернення виконавчого документу без виконання порушує права позивача, як стягувача, відновлення яких має бути здійснено шляхом її скасування.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги про зобов'язання відповідача вирішити питання щодо прийняття рішення про поновлення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, оскільки внаслідок скасування постанови про повернення виконавчого документа, виконавче провадження вважається відновленим.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове судове рішення.

Згідно пунктів 3, 4 частини 1 статті 317 цього ж Кодексу підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2018 року в адміністративній справі № 804/182/7477/17- скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про повернення ОСОБА_1 виконавчого листа №182/245/17, прийнятого старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Клименко Н.О. 27 жовтня 2017 року.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 15 травня 2018 року.

Головуючий суддя: А.В. Шлай

Суддя: О.О. Круговий

Суддя: Т.С. Прокопчук