Справа № 2а-1796/09-10/2270/12
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 травня 2018 року

Київ

справа №2а-1796/09-10/2270/12

провадження №К/9901/11563/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 2а-1796/09-10/2270/12

за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області, Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Хмельницькій області, Міністерства фінансів України, Головного управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення заробітної плати, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду прийняту 01 вересня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого - Большакової О.О., суддів: Глушка І.В., Макарика В.Я.,

в с т а н о в и в :

У січні 2009 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області, Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Хмельницькій області, Міністерства фінансів України, Головного управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

- визнати неправомірною бездіяльність відповідачів Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України), територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області (далі - ТУ ДСА України в Хмельницькій області), Міністерства юстиції України, головного управління юстиції у Хмельницькій області (далі - ГУЮ у Хмельницькій області), Міністерства фінансів України, головного управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України (далі - ГУ ДК України) у неналежній оплаті його праці за червень-грудень 2005 року та незабезпеченні службовим обмундируванням судді;

стягнути з Міністерства фінансів України шляхом списання із розрахункового рахунку ГУ ДК України на його користь компенсацію за невидане службове обмундирування за період із 20 березня 2002 року по 04 вересня 2003 року в сумі 2607,00 гривень, невиплачену заробітну плату за період із 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року в сумі 53061,35 гривень, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 47585,83 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він тривалий час працює на посаді судді. Кабінетом Міністрів України 30 червня 2005 року прийнято постанови № 513 «Про оплату праці Голови та заступників Голови Конституційного Суду України» (далі - Постанова № 513) та № 514 «Про оплату праці Голови та заступника Голови Верховного Суду України» (далі - Постанова № 514), яким надана зворотна дія в часі - набрання їх чинності з 01 червня 2005 року. На підставі цих нормативних актів зазначеним особам були підвищені посадові оклади та встановлені відповідні системи оплати їх праці.

03 вересня 2005 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 865 «Про оплату праці суддів», якою підвищено посадові оклади пропорційно до окладів голови та заступників голови Верховного Суду, однак набрання чинності цієї постанови було визначено на майбутнє - з 01 січня 2006 року (п. 5 цієї Постанови Кабінету Міністрів України). Тому впродовж семи місяців він отримував значно меншу заробітну плату.

Позивач вважає, що такими постановами Кабінет Міністрів України порушив положення статті 113 Конституції України, вимоги Закону України «Про статус суддів» щодо одночасного визначення пропорції в оплаті між суддями та головою Верховного Суду України і його заступниками, що призвело до порушення його прав і гарантій та отримання з 01 червня 2005 року до 01 січня 2006 року заробітної плати відповідно до вимог частини третьої статті 11, частини другої статті 44 Закону України «Про статус суддів» та постанов КМ України № 514 та № 865.

Частиною другою статті 44 Закону України «Про статус суддів» до 1 січня 2008 року було передбачено, що розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 % його складу. Посадовий оклад судді не може, бути меншим від 80 % посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. Тому, згідно з цією нормою, гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленого статтею 44 цього Закону в співвідношенні до окладу Голови Верховного Суду України. Вважає, що недодержання цього принципу є порушенням його конституційного права на отримання заробітної плати не нижче від визначеної законом та порушенням конституційних гарантій щодо незалежності та недоторканності суддів.

03 вересня 2005 року КМ України привів посадові оклади суддів у відповідність з вимогами статті 44 Закону України «Про статус суддів», однак не усунув порушення вимог частини другої статті 44 Закону України «Про статус суддів» і не привів оклади суддів до встановленого цією нормою співвідношення одночасно з окладами Голови Верховного Суду України, а саме з 01 червня 2005 року, оскільки надав постанові від 03 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці суддів» чинності з 01 січня 2006 року.

Отже, п.5 постанови № 865 суперечить частині другій статті 44 Закону України «Про статус суддів», який був чинним на час її прийняття, тому позивач вважає, що за 7 місяців 2005 року, тобто за період з 01 червня 2005 року по 01 січня 2006 року, ним недоотримано заробітну плату, що підтверджується довідками про заробіток. У зв'язку із заниженням розмірів посадових окладів йому не донараховані суми щомісячних премій, суми надбавок за вислугу років, за напруженість у роботі, за інтенсивність, суми відпускних, матеріальної допомоги та окладу на оздоровлення, розмір яких залежав від розміру посадового окладу.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та статті 2 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» має право на компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати і на індексацію заробітної плати.

Хмельницький окружний адміністративний суд постановою від 1 липня 2010 року, позов задовольнив частково.

Стягнув з ДСА України і зобов'язав ГУ ДК України провести видатки з Державного бюджету, передбачені ДСА України, на користь ОСОБА_1 в розмірі 101 794,38 гривень, з яких 53 061,35 гривень - заборгованість по заробітній платі, 47 585,83 гривень - компенсація, 1 147,20 гривень - судові витрати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 1 вересня 2016 року, постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 1 липня 2010 року, скасував, та прийняв нову, якою у задоволенні позову відмовив.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 січня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах, яка ухвалою судді-доповідача від 31 січня 2018 року прийнята до провадження.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог касаційної скарги, позивач зазначає, що постановляючи рішення у справі суд мав керуватись статтею 44 Закону України «Про статус суддів», в якій визначено, що розмірі посадових окладів суддів встановлюються у відношенні до посадового окладу Голови ВС України і не можуть бути меншими 50 відсотків його окладу.

Крім того, судом апеляційної інстанції на думку позивача безпідставно застосовано наслідки статей 99, 100 КАС України, в той час як мав застосувати норми статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), яка регулює розгляд трудових спорів, що стосуються визнання неправомірною бездіяльності суб'єктів владних повноважень, і на які не поширюються застосування строків при зверненні до суду.

Представник відповідачів ДСА України та ТУ ДСА України в Хмельницькій області у своїх запереченнях на касаційну скаргу зазначив, що Державна судова адміністрація України та територіальне управління державної судової адміністрації Хмельницької області діяли в межах повноважень та на підставі діючого законодавства, яким були передбачені відповідні асигнування на утримання відповідних судів. Вважає касаційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а тому просив залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді судді з 2001 року, а на посаді судді Віньковецького районного суду Хмельницької області з вересня 2002 року.

Відповідно до частини першої 1 статті 44 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон № 2862-ХІІ) заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок.

Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя (частина 2 статті 44 Закону № 2862-ХІІ).

Так, Постановами №№ 513, 514 з 1 червня 2005 року підвищено розміри посадових окладів, встановлено надбавки, доплати та порядок преміювання, зокрема, Голови Конституційного Суду України та Голови Верховного Суду України.

Крім того, Постановою № 865 Кабінет Міністрів України затвердив схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, апеляційних та місцевих судів. Посадові оклади, передбачені цією постановою, встановлювались виходячи з розмірів мінімальної заробітної плати.

31 грудня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865» (була чиною на час виникнення спірних відносин), згідно з якою, зокрема, пункт 5 був викладений у такій редакції: «ця постанова набирає чинності з дня втрати чинності Указів Президента України від 10 липня 1995 року № 584, від 19 вересня 1996 року № 856, від 5 березня 2002 року № 220, від 25 листопада 2002 року № 1061, статей 3 та 4 Указу Президента України від 11 грудня 2002 року № 1150, абзацу першого статті 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173 у частині встановлення надбавки суддям військових місцевих та військових апеляційних судів».

Отже, Кабінет Міністрів України на період з 1 червня 2005 року по 1 січня 2006 року не привів посадові оклади суддів України у відповідність із вимогами статті 44 Закону № 2862-XII, а саме до встановленого цією нормою співвідношення посадового окладу судді з окладом Голови Верховного Суду України.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, незважаючи на те, що розмір заробітної плати судді встановлений спеціальним законом - статтею 44 Закону № 2862-XII, а не статтею 8 Закону № 108/95-ВР, виплата заробітної плати судді підпорядкована нормам Закону № 108/95-ВР, зокрема статті 13, відповідно до якої оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджується одночасно з бюджетом.

Оскільки в період з 1 червня 2005 року по 1 січня 2006 року жодних змін ні в об'ємі фінансування, ні у виплаті заробітної плати суддів України (крім посадових осіб, зазначених в постановах №№ 513, 514) законодавчі чи інші нормативні акти не передбачали, то правових підстав для виплати суддям різниці в заробітній платі не було.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року 21-1461а15.

Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку що підстав для перерахунку заробітної плати позивача та стягнення цих коштів немає, а тому в цій частині позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Що стосується стягнення компенсації за неотримане службове обмундирування, то відповідно до вимог частини 12 статті 44 Закону України «Про статус суддів» (в редакції, що була чинною до 11 березня 2000 року), судді забезпечувалися безоплатним службовим обмундируванням за нормами, які визначалися Урядом України.

На виконання вказаних вимог Закону Кабінетом Міністрів України було затверджено постанову від 19 березня 1994 року № 177 «Про норми забезпечення службовим обмундируванням суддів України».

Наказом Міністерства юстиції України від 22 квітня 1994 року № 16/5 затверджено Положення про порядок одержання, обліку, видачі та носіння службового обмундирування суддів України, пунктом 2.10 якого було передбачено, що за одяг, який не виданий, згідно з нормами забезпечення з причин незалежних від Верховного Суду України, Вищого Арбітражного Суду України, Міністерства юстиції України, суддям виплачується грошова компенсація вартості даного одягу і згідно із нормами зараховується у термін його носіння.

Для оформлення компенсаційних виплат подається заява судді на ім'я голови Верховного Суду України, Вищого Арбітражного Суду України, обласного (міського) суду, арбітражного суду, Міністра юстиції Республіки Крим, начальника управління юстиції.

Виплата грошової компенсації проводилася бухгалтеріями Верховного Суду України, Вищого Арбітражного Суду України, обласного, Київського, Севастопольського міського суду, арбітражних судів областей, міст Києва та Севастополя, Міністерства юстиції Республіки Крим, управлінь юстиції обласних, Київського, Севастопольського міських держадміністрацій.

11 березня 2000 року набув чинності Закон України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17 лютого 2000 року, пунктом 1 статті першої якого перше речення частини дванадцятої статті 44 Закону України «Про статус суддів» виключено.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 пункт 1 статті 1 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» визнано неконституційними.

13 березня 2003 року Міністерством юстиції України видано наказ № 19/5 «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Мін'юсту України від 22 квітня 1994 року № 16/5».

З 04 вересня 2003 року постанова Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 177 «Про норми забезпечення службовим обмундируванням суддів України» втратила чинність на підставі постанови Уряду від 04 вересня 2003 року № 1393 «Про норми забезпечення мантіями та суддівськими нагрудними знаками суддів судів загальної юрисдикції».

Тобто, забезпечення службовим обмундируванням суддів або виплата грошової компенсація за невикористане службове обмундирування була передбачена законодавством в період з 1996 року по 11 березня 2000 року та з 20 березня 2002 року по 13 березня 2003 року.

До 01 червня 2002 року відповідно до статті 19 Закону УРСР «Про судоустрій України» від 05 червня 1981 року організаційне забезпечення діяльності судів при суворому додержанні принципу їх незалежності та підкорення лише законові здійснювалося Міністерством юстиції України, Головним управлінням юстиції в Автономній Республіці Крим, обласними, Київським і Севастопольським міськими управліннями юстиції, якщо інше не передбачено законом.

Вказаною статтею Закону було встановлено, що зазначені органи організують матеріально-технічне забезпечення апеляційних та місцевих судів, якщо інше не передбачено законом, створюють належні умови для належного функціонування судів і діяльності суддів.

З 01 червня 2002 року вказаний Закон втратив чинність у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про судоустрій України» від 07 лютого 2002 року.

Пунктом 20 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій України» було визначено, що державна судова адміністрація утворюється згідно з цим Законом до 1 січня 2003 року. До утворення державної судової адміністрації зберігається існуючий порядок організаційного забезпечення та фінансування діяльності судів.

До 01 січня 2003 року фінансування і матеріально-технічне забезпечення місцевих та апеляційних судів здійснюються в обсязі, передбаченому Законом України «Про Державний бюджет України на 2002 рік».

Тобто, матеріально-технічне забезпечення судів, в тому числі і забезпечення суддів службовим обмундируванням у період до 01 січня 2003 року здійснювали Міністерство юстиції України, Головне управління юстиції в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське і Севастопольське міські управління юстиції, після 01 січня 2003 року - Державна судова адміністрація України.

Отже, позовні вимоги в цій частині щодо нарахування та виплати компенсації за невидане обмундирування з 20 березня 2002 року по 13 березня 2003 року є також підставними.

Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач звернувся до суду з позовом лише у 2009 році, тобто з пропуском встановленого статтею 99 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) річного строку звернення до суду.

Аналізуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновками суду що в даному випадку підлягають застосуванню наслідки, встановлені статтею 100 КАС України (в редакції чинній на момент розгляду справи), що є підставою для відмови в позові.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків суду та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду прийняту 01 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець