Справа № 826/14701/17
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2018-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 травня 2018 року № 826/14701/17

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі: головуючого судді Шевченко Н.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № 15541-1305 від 23.11.2016.

У судовому засіданні 15.02.2018 суд ухвалив залучити до участі у справі третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

15.03.2018 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва клопотання представника позивача про заміну первісного відповідача на належного задоволено, замінено первісного відповідача Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві на належного - Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

В обргунтування позовних вимог ОСОБА_1 стверджує про те, що за ним не зареєстроване право власності чи користування земельною ділянкою під належним йому на праві власності нежитловим приміщенням, а, отже, на думку останнього, він не є користувачем земельної ділянки та немає права користування такою земельною, та, як наслідок, не повинен сплачувати земельний податок, встановлений йому відповідачем.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача Борозна М.П. проти задоволення позову заперечував, про що надав суду письмові пояснення, в яких зазначає про те, що обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на належне йому нерухоме майно.

Треті особи у судове засідання не прибули, про місце, дату і час судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Зважаючи на вищевказану норму, представники сторін заявили письмове клопотання про здійснення розгляду справи в письмовому провадженні.

Так, на підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України 11 квітня 2018 року суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Як убачається із матеріалів справи, згідно договору купівлі-продажу №264 від 04.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., власниками нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1406,4 кв.м. є - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_10 по 1/4 частині кожний.

18.10.2017 позивачу від співвласника нежитлового приміщення ОСОБА_4 стало відомо про те, що згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5 статті 286 розділу XIII Податкового кодексу України контролюючим органом йому було визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2016-2017 рік, але відповідних податкових повідомлень-рішень, як вказує позивач, йому не надходило.

У подальшому, 20.10.2017 позивач звернувся із заявою до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві з проханням надати копії податкових - повідомлень рішень, якими йому визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2016 - 2017 рік. Натомість, позивачу було повідомлено, що Державна податкова інспекція у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві не має можливості надати копії вищевказаних повідомлень - рішень, оскільки вони передані до управління погашення боргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві та запропоновано позивачу звернутися до управління погашення боргу з даною заявою.

09.11.2017 ОСОБА_1 звернувся із заявою до начальника управління погашення боргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві з письмовою заявою, в якій просив надати копії податкових - повідомлень рішень, якими йому визначено суми податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2016-2017 рік. У відповідь позивачу повідомлено, що Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві не має можливості надати копії податкових повідомлень-рішень, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2016-2017 рік, оскільки чинним законодавством України не передбачено порядок надання копій податкових повідомлень-рішень платникам податків та надано платіжне доручення з вказаною сумою і реквізитами для сплати податкового зобов'язання.

Згідно вказаного платіжного доручення, позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 143 091,60 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням контролюючого органу, стосовно визначення суми податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2016 рік у сумі 143 091,60 грн., позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації прав.

Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об'єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України від 25.10.2001 №2768-III, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 3 статті 79 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Частиною 1 статті 120 Податкового кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (частина 4 статті 120 Податкового кодексу України).

Згідно з приписами статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Отже, право власності на нерухоме майно, яке відповідно до закону підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації.

До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Стаття 125 Податкового кодексу України, на яку посилається позивач у позовній заяві, згідно з якою право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, стосується права власності саме на земельну ділянку та конкретизує момент виникнення такого права.

Разом з тим, як зауважив, зокрема, Верховний Суд України у своїй постанові від 07.07.2015, що незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи з принципу пріоритетності норм Податкового Кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений в пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов'язок зі сплати земельного податку у позивача виник з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В свою чергу, відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Так, як вже зазначалося вище, згідно договору купівлі продажу №264 від 04.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., власниками нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1406,4 кв.м є ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_10 по 1/4 частині кожний.

Згідно витягу з бази даних міського земельного кадастру станом на 29.03.2016 за кодом земельної ділянки 79:336:065, дана земельна ділянка, на якій розташоване нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, обліковується за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2, де вони зазначені як землекористувачі.

Згідно довідки Департаменту земельних ресурсів Київської міської ради №H-00269/2016 про розмір нормативної грошової оцінки частини земельної ділянки (код ділянки 79:336:065), виданої ОСОБА_4, місце розташування якої: АДРЕСА_1, за ОСОБА_4 обліковується земельна ділянка площею 720,98 кв.м, нормативна грошова оцінка якої складає 4 769 720,05 грн.

У позовній заяві позивач наголошує на тому, що він не реєстрував право власності чи користування на вищевказану земельну ділянку під належним йому на праві власності нежитловим приміщення.

Утім, у відповідності до раніше зазначених висновків, право власності чи користування на земельну ділянку за кодом земельної ділянки 79:336:065, на якій розташоване нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, виникло у позивача одночасно з моменту державної реєстрації права власності на це приміщення.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Відповідно до пп. 16.1.4. п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Кожний з платників податків може бути платником податку за одним або кількома податками та зборами (п.п. 15.1, 15.2 ст. 15 Податкового кодексу України відповідно)

Стаття 206 Земельного кодексу України зазначає, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка.

Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно з пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Як вказано в статтях 269, 270, 271 Податкового кодексу України, платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом XII Податкового кодексу України, площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Згідно з п. 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Разом з тим, відповідно до п. 287.8 ст. 287 Податкового кодексу України, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 Податкового кодексу України).

Нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 Податкового кодексу України (пункт 286.5 статті 286 Податкового кодексу України).

Так, як зазначає представник відповідача у своєму запереченні, згідно з даними ПК «Кадастр» власниками земельної ділянки загальною площею 0,2884 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, є: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2.

Також, представником відповідача надано розрахунок, згідно з яким сума земельного податку з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. за земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, площею 720,98 кв.м, становить 143 091,60 грн.

Щодо посилання позивача на те, що площа нежитлового приміщення складає 1406,4 кв.м, а відповідач зобов'язує позивача сплатити земельний податок за земельну ділянку площею 2812,80 кв.м., не приймається судом до уваги, оскільки 1406,4 кв.м, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 11.02.2016 - це площа нерухомого майна, а площа земельної ділянки, частка якої є предметом оподаткування у даній справі, згідно даних земельного кадастру, складає 0,2884 га, яка у пропорції 1/4 (відповідно до кількості власників) частки власності позивача, складає 0,0721 га (720,98 кв.м, як зазначено у довідці Департаменту земельних ресурсів Київської міської ради №H-00270/2016).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У цьому випадку обов'язок щодо доказування відповідач виконав, оскільки довів правомірність та обґрунтованість прийнятого податкового повідомлення-рішення №15541-1305 від 23.11.2016.

Натомість, твердження позивача в ході судового розгляду справи не знайшли свого належного правового обґрунтування, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України та не підтверджені належними доказами.

Ураховуючи наведене, проаналізувавши норми законодавства та надавши оцінку наявним доказам у справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у зв'язку із відмовою у задоволенні позову не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 139, 241-247, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко