Справа № 814/710/18
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2018-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

29 травня 2018 р. № 814/710/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Біоносенка В.В., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1, АДРЕСА_1
доГолови Миколаївської обласної державної адміністрації, вул. Адміральська, 22,Миколаїв,54001
провизнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Голови Миколаївської обласної державної адміністрації з вимогами визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо демонтажу пам'ятного знаку Ленінського комсомолу, який встановлений у місті Миколаєві, у парку «Юність».

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що відповідно до розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації від 21.05.16 «Про перейменування об'єктів топоніміки та демонтаж пам'ятних знаків» пам'ятний знак Ленінському комсомолу підлягає демонтуванню. Але, досі його не було демонтовано. З цього приводу він звертався до Урядової гарячої лінії, зазначені звернення направлялися для розгляду до Миколаївської обласної державної адміністрації. Проте, відповідач не вжив жодних заходів для забезпечення демонтажу пам'ятного знаку Ленінського комсомолу. Пам'ятний знак стоїть, недалеко від будинку, в якому мешкає позивач, викликає в нього нервування, погіршення сну, оскільки він свого часу був репресований комуністичним режимом. Відповідно до ч.6 ст.7 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», відповідач, як керівник обласної державної адміністрації, зобов'язаний забезпечити демонтаж вказаного пам'ятного знаку.

Відповідач позов не визнав, надіслав до суду відзив, в якому просив в задоволенні позову відмовити. Свої заперечення відповідач обґрунтував тим, що виконав свої зобов'язання відповідно до Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» видавши 21.05.16 розпорядження №197-р «Про перейменування об'єктів топоніміки та демонтаж пам'ятних знаків», відповідно до якого пам'ятний знак Ленінському комсомолу підлягає демонтуванню. Разом з тим, зазначений пам'ятний знак, відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів №498 від 15.09.81 перебуває на державному обліку як пам'ятка монументального мистецтва місцевого значення та охороняється державою як об'єкт культурної спадщини. Отже, демонтаж вищевказаної пам'ятки можливий лише після прийняття відповідно рішення Міністерством культури України щодо незанесення її до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. Для подання щодо незанесення пам'ятного знаку Ленінського комсомолу необхідно звернення Миколаївської міської ради з відповідного питання та надання облікової документації на вищевказаної пам'ятний знак. Виконання робіт по демонтажу вищезазначеного пам'ятного знаку не належить до повноважень облдержадміністрації, оскільки облдержадміністрації не є ні його власником, ні балансоутримувачем.

В судовому засідання 16.04.18 позивач підтримав свої позовні вимоги.

Суд розглянув справу 29.05.18 в порядку спрощеного провадження, без виклику сторін, на підставі наявних доказів.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.

В 1978 році в м. Миколаєві в парку Ленінського комсомолу (парк Юність) по проспекту Жовтневому (Богоявленському) було встановлено пам'ятний знак Ленінському комсомолу.

15.09.81 рішенням виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів №498 пам'ятний знак Ленінського комсомолу був взятий під державну охорону та на обліку як пам'ятник монументального мистецтва місцевого значення.

04.04.16 Міністерством культури України видано наказ №200 «Про незанесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України», відповідно до якого, щодо пам'ятного знаку Ленінському комсомолу в паркі «Юність» не було прийнято рішення про його незанесення до Реєстру. Відповідно до цього наказу, визнано що не включення цього пам'ятного знаку до Реєстру потребує додаткової аргументації.

21.05.16 головою Миколаївської обласної державної адміністрації видано розпорядження №197-р «Про перейменування об'єктів топоніміки та демонтаж пам'ятників та пам'ятних знаків» відповідно до якого пам'ятний знак Ленінському комсомолу в паркі «Юність» включено до переліку пам'ятників, що демонтуються відповідно до вимог Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки».

В травні 2017 року ОСОБА_1 звертався до Миколаївської обласної державної адміністрації з приводу недемонтажу пам'ятного знаку Ленінського комсомолу. Його звернення було розглянуто та направлено листа до Миколаївського міського голови про вжиття заходів щодо виконання розпорядження №197-р від 21.05.16.

Станом на час розгляду справи пам'ятний знак Ленінському комсомолу не демонтований.

Відповідно до п.6 ст.7 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським, районним державним адміністраціям, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування у шестимісячний строк з дня набрання чинності цим Законом в установленому порядку здійснити демонтаж пам'ятників, пам'ятних знаків, присвячених особам, причетним до організації та здійснення Голодомору 1932-1933 років в Україні, політичних репресій, особам, які обіймали керівні посади у комуністичній партії, вищих органах влади та управління СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних та автономних радянських республік (крім осіб, діяльність яких була значною мірою пов'язана з розвитком української науки та культури), працівникам радянських органів державної безпеки, подіям, пов'язаним з діяльністю комуністичної партії, встановленням радянської влади на території України або в окремих адміністративно-територіальних одиницях, переслідуванням учасників боротьби за незалежність України у XX столітті, а також в установленому порядку перейменувати райони у містах, сквери, бульвари, вулиці, провулки, узвози, проїзди, проспекти, площі, майдани, набережні, мости, інші об'єкти топоніміки населених пунктів, а також інші географічні об'єкти, назви яких містять символіку комуністичного тоталітарного режиму.

У разі якщо протягом зазначеного в абзаці п'ятому цього пункту строку не здійснено демонтаж пам'ятників, пам'ятних знаків, присвячених особам, причетним до організації та здійснення Голодомору 1932-1933 років в Україні, політичних репресій, особам, які обіймали керівні посади у комуністичній партії, вищих органах влади та управління СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних та автономних радянських республік (крім осіб, діяльність яких була значною мірою пов'язана з розвитком української науки та культури), працівникам радянських органів державної безпеки, подіям, пов'язаним з діяльністю комуністичної партії, встановленням радянської влади на території України або в окремих адміністративно-територіальних одиницях, переслідуванням учасників боротьби за незалежність України у XX столітті, такий демонтаж здійснюється за розпорядженням голови відповідної обласної державної адміністрації (або особи, яка відповідно до законодавства здійснює його повноваження). Голова обласної державної адміністрації (або особа, яка відповідно до законодавства здійснює його повноваження) зобов'язаний прийняти таке розпорядження про демонтаж у тримісячний строк, який обчислюється з моменту закінчення строку, визначеного абзацом п'ятим цього пункту.

Відповідно до підпункту 4 пункту 3 статті 4 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» заборона не поширюється на випадки використання символіки комуністичного тоталітарного режиму, символіки націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарного режиму у творах мистецтва, яким і є пам'ятний знак Ленінського комсомолу, оскільки він не виключений зі списків пам'яток культури.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам'ятка культурної спадщини - це об'єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, або об'єкт культурної спадщини, який взято на державний обліку відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об'єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Прикінцевими положеннями вищезазначеного Закону встановлено, що об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури» визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону.

Порядком обліку об'єктів культурної спадщини, затвердженим наказом Міністерства культури України від 11.03.13 №158, встановлено, що відповідно до п.4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 16.12.04 №2245-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (невключення) до Реєстру вважаються пам'ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Оскільки, в 2016 році Міністерством культури України не було прийнято рішення про незанесення пам'ятного знаку до Реєстру об'єктів культурної спадщини, а було відкладено рішення про занесення (незанесення) до подання додаткової аргументації, пам'ятний знак Ленінського комсомолу свого статусах пам'ятника не втратив, а тому не може бути демонтований.

Крім того, відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.5 КАС Україна кожан особа має право в порядку встановленому Кодексом звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням діє чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушенні її права, свободи чи інтереси.

Разом з тим, необхідно розуміти, що право на звернення до суду розділяється на право на позов в процесуальному та матеріальному розумінні.

Процесуальне право на позов, це право на подання позову, право на звернення до суду з вимогою за захистом, прав, свобод і інтересів, які, на думку позивача, порушені суб'єктом владних повноважень у спірних правовідносинах.

Позивачем дотримано всі процесуальні норми під час подання позовної заяви, а спір щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень віднесений до юрисдикції адміністративних судів, у зв'язку з чим судом було відкрито провадження по цій справі та розглянуто по суті позовних вимог.

Самим лише фактом розгляду по суті вимог позивача забезпечено його право на позов, яке передбачене ст.55 Конституції України, ст.6 Конвенції та ст.5 КАС України.

Натомість, матеріальне право на позов, це право на задоволення позиву, на позитивне вирішення справи, розв'язання спору на користь позивача.

Право на задоволення позову залежить, окрім іншого, від наявності у позивача суб'єктивних прав, які порушуються відповідачем та права вимоги за ними.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є вирішення спорів з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб від порушень з боку суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до п.9 ч.5 ст.160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням, прав, свобод або інтересів позивача.

Відповідно до п.19 ст.4 КАС України - індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийнятий) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Відповідно до ст.48 КАС України передбачено право суду на заміну неналежного позивача, у разі встановлення того факту, що з позовом звернулась не та особа, якій належить право вимоги, замінити первинного позивача належним позивачем.

Отже, процесуальний закон, визнає матеріальне право на позов в адміністративному судочинстві щодо оскарження індивідуального акту суб'єкта владних повноважень, лише за особами, у яких є право вимоги, тобто саме тими, кого він безпосередньо стосується, для кого оскаржуваний акт породжує, змінює або припиняє певні правовідносини.

Виключенням з цього правила є органи та особи, визначені у ст.53 КАС України, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб - прокурор, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини та інші.

В цьому випадку, судом встановлено, що позивач не є учасником правовідносин з демонтажу пам'ятного знаку Ленінського комсомолу.

Позивач не згадується у розпорядженні Миколаївської ОДА від 21.05.16 №197-р, а тому зазначений індивідуальний акт не стосується його інтересів.

Зазначене розпорядження, а також дії щодо його виконання, або бездіяльність щодо невиконання не породжує, не змінює та не припиняє права та обов'язки позивача.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що розпорядження Миколаївської ОДА від 21.05.16 №197-р, а також дії щодо його виконання чи бездіяльність щодо невиконання не порушує прав, свобод та інтересів позивача, у нього відсутнє право вимоги з цим позовом.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Судом України у постанові від 11.11.15 по адміністративній справі №2а-2885/12/1470, за позовом депутатів місцевої ради про скасування рішення (акта індивідуальної дії) цієї ж ради, висловив правову позицію, що право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується. Позивачі оспорили рішення, яке є правовим актом індивідуальної дії. Такі правові акти породжують права й обов'язки тільки тих суб'єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), яким його адресовано. Право на захист це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Таким чином, відсутність у будь-кого (крім користувачів вказаних мисливських угідь), в тому числі і позивачів, прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваним рішенням не породжує для останніх і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом. Посилання позивачів на їхнє право звернення до суду з цим позовом є безпідставними, оскільки зазначене рішення не стосується їх безпосередньо (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/54331803).

Аналогічні висновки були викладені Верховним Судом України у постановах від 15.07.15 по адміністративній справі №21-273а14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/39999309), від 03.02.15 по адміністративній справі №21-617а14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/42665513), від 12.04.17 по адміністративній справі № П/800/589/16 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/66413427), від 31.10.17 по адміністративній справі №П/800/413/16 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/70427204) та багатьох інших.

Зазначений підхід було підтримано Верховним Судом в ухвалах від 02.01.18 по адміністративній справі №9901/22/17 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/71446182), від 05.01.18 по адміністративній справі №800/149/18 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/71488386) та іншим.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Судові витрати відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 257-262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ) до Голови Миколаївської обласної державної адміністрації (вул. Адміральська, 22,Миколаїв,549) відмовити.

2. Апеляційна скарга на це рішення може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя В. В. Біоносенко