Справа № 303/1993/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 рокуЛьвів№ 876/3525/18

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Багрія В.М. , Кушнерика М.П.,

при секретарі судового засідання Смидюк Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3, заступника прокурора Чернігівської області на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 квітня 2018 року (суддя Монич В.О., м. Мукачево) у справі за адміністративним позовом Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 (Axmed Imran) про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземця, який підлягає примусовому видворенню за межі України,-

ВСТАНОВИЛА:

Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України 10 квітня 2018 року звернувся до суду з позовом до громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, але не більше 18 місяців. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що постановою Мукачівського міськрайонного суду від 18.10.2017 відносно відповідача було прийнято рішення про видворення з України в примусовому порядку та ухвалою про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Зазначає, що Мукачівським прикордонним загоном направлявся запит до МЗС України щодо встановлення особи відповідача, однак на час подання позову, інформація щодо встановлення особи з метою підготовки відповідних документів для його подальшого видворення у позивача відсутня. Позивач додатково зазначає, що відповідач категорично відмовлявся заповнювати формалізовану анкету для ідентифікації, що перешкоджає позивачу отримати інформацію щодо країни походження відповідача.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 квітня 2018 року у справі №303/1993/18 заявлений позов задоволено. Продовжено строк затримання громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, який підлягає примусовому видворенню за межі України, в тимчасовому пункті перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні до 18 (вісімнадцяти) місяців, а саме до 15 жовтня 2018 року.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає що оскаржуване рішення прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги, посилається на те, що факт звернення позивача до компетентних органів країни його походження не доведений в установленому порядку, оскільки позивачем не підтверджено факту відправлення запиту та листів. Більше того, вважає безпідставними твердження позивача про неможливість ідентифікації відповідача, оскільки його особа встановлена, зокрема, на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні, у якій містяться всі необхідні дані про особу відповідача.

Із вказаним судовим рішенням не погодився заступник прокурора Чернігівської області, оскаржив його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі вказує, що прокурор не брав участі у розгляді даної справи в суді першої інстанції, однак при вивченні зазначеного рішення суду встановлено очевидні порушення норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого порушено права іноземця, з огляду на що в силу ст.26 Закону України «Про прокуратуру», ст.53 КАС України, прокурор є субєктом, уповноваженим оскаржувати рішення суду у вказаній справі від імені держави. Зокрема, наголошує, що судом першої інстанції ухвалено рішення, яким погіршено становище іноземця, а саме продовжено строк його тримання в ПТПІ до 6 місяців, що суперечить чинному законодавству, спричиняє шкоду інтересам держави, так як утримання іноземця у ПТПІ здійснюється за рахунок бюджетних коштів. Просить рішення суду першої інстанції скасувати у частині визначення строку затримання громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 на шість місяців та прийняти в цій частині нове, яким визначити строк його затримання в ПТПІ три місяці до 15.07.2018.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, що постановою та ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 18.10.2017 відносно відповідача було прийнято рішення про видворення з України в примусовому порядку, затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України. 25.10.2017 відповідач був поміщений до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, з місцем розташування Чернігівська область, Ріпкинський район, с.Розсудів, вул. Лісна, 5. У зв'язку з наведеними обставинами та враховуючи те, що шестимісячний термін тримання відповідача в пункті тимчасового тримання іноземців, які незаконно перебувають на території України, закінчувався 15.04.2018, та наявність умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи, неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з метою надання можливості забезпечити примусове видворення відповідача та виконання судового рішення вважав доцільним продовжити строк затримання громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3, в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, оскільки на момент розгляду справи інформації з країни громадянської належності або країни походження відповідача, необхідних для ідентифікації його особи, не надійшло, відповідач відмовляється співпрацювати під час процедури його ідентифікації.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до ч.4 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Аналогічні положення викладені в пункті 12 Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, яка затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29.02.2016 №141.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства визначені статтею 289 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами частин одинадцятої-тринадцятої статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш, як за п'ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що у справах про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення слід встановити, одночасну наявність двох умов, а саме: відсутність співпраці з боку іноземця з органами державної міграційної служби та неодержання інформації з країни його походження.

Згідно матеріалів справи, позивач звертався із запитом від 16.10.2017 №П27/12291 до директора Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України про надання допомоги у встановлення особи відповідача. Проте, жодної відповіді від цієї дипломатичної установи до позивача не надходили. Однак, слід вказати, що докази, які підтверджують факт надіслання вказаного запиту, в матеріалах справи відсутні, не подані вони і позивачем.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства яка затверджена спільним Наказом МВС України, Адміністрацією ДПС України, Службою безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012 (далі - Інструкція) регламентовано порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України, органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України.

Так, п.2.7 Інструкції №353/271/150 передбачено, що у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу). У разі відсутності відповіді від компетентних органів країни походження іноземця запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно (абз.3 п.2.7 Інструкції).

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.90 КАС України).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні докази направлення через Департамент консульської служби МЗС України жодних запитів до компетентних органів країни походження відповідача щодо ідентифікації ОСОБА_3, отже, суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивач не в повній мірі реалізував свої повноваження щодо ідентифікації іноземця.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази тверджень позивача про відмову заповнювати анкету відповідачем, під час процедури ідентифікації. Позивачем долучено до справи лист першого заступника директора Чернігівського пункту тимчасово перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України про те, що громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 категорично відмовився заповнювати анкету для встановлення його громадянської належності. Однак ці дані не дають можливості однозначно встановити відмову відповідача у заповненні анкети, а тому не можуть бути взяті до уваги, як належні докази, оскільки, на думку суду апеляційної інстанції, факт відмови особи від вчинення певних дій має бути підтверджений відповідним актом.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на вказані обставини, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про наявність визначених п.13 ст.289 КАС України умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства та забезпечити примусове видворення, які в розумінні п.11 ст.289 КАС України є підставою для продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Згідно пп.f п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. ОСОБА_5 не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Відповідно до п.113 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» заява №22414/93, будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 п.1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виправдано, тільки поки розглядається питання про висилку. Якщо ця процедура не здійснюється з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим відповідно до статті 5 п.1 (f).

Отже, суд апеляційної інстанції, зазначає, що позивачем не було належним чином здійснено процедуру для одержання інформації з країни громадянської належності іноземця чи документів необхідних для ідентифікації особи. Аналізуючи наведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для продовження строку затримання громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3, оскільки очевидні ознаки неналежного вжиття дій або заходів для ідентифікації іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення виконання рішення про примусове видворення.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом помилково задоволено позов, оскільки позивачем не дотримано умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця, передбачених ч.13 ст. 289 КАС України.

З наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при задоволенні позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст.317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.271, 272, 289, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області задовольнити частково.

Апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 квітня 2018 року скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 (Axmed Imran) про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземця, який підлягає примусовому видворенню за межі України відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7