Справа № 320/1654/18
Суддя: Калугіна І. О.
Дата ухвалення: 2018-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 17.05.2018
Справа № 320/1654/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

„17 травня 2018 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Калігуної І.О.

при секретарі Горбань Н.А.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області про визнання неправомірними дій та зобовязання призначити пенсію,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області, в якому просить визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови в розгляді заяви та призначені йому пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», зобовязати відповідача в призначенні ОСОБА_2 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», з 24 листопада 2017 року та провести доплату за весь період.

В обґрунтування позову вказує, що він виїхав з України на постійне проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. При віці 60 років і страховому стажу він досяг усіх необхідних умов призначення пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». 24 листопада 2017 року його представник, від його імені звернувся безпосередньо до Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком, разом з оригіналами усіх необхідних документів, які були надані для огляду та засвідчення копій. 07 грудня 2017 року відповідач, в порушення положень чинного законодавства України, безпідставно відмовив у призначенні йому виплати пенсії посилаючись на відсутність на те законних підстав оскільки у нього відсутня реєстрації на території України, що є протиправним та заборонено чинним законодавством. Крім того, відповідач поставив право позивача на призначення пенсії у залежність від укладення угоди про пенсійне забезпечення між Україною та Ізраїлем, що також заборонено діючим законодавством. Він є громадянином України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і на пенсійне забезпечення, а тому, за відсутності законодавчих перешкод для призначення пенсії, відповідач зобовязаний призначити та здійснювати виплату йому пенсії. Право громадянина на призначення та одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межам. Зазначає, що право громадян України, які постійно проживають за кордоном, на отримання ними пенсійних виплат однозначно встановлено рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, яким були визнані неконституційними положення Закону, які забороняли виплату пенсій при виїзді на місце постійного проживання за кордон.

Позивач в судове засідання не зявився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, зазначивши, що після розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком та наданих разом із заявою документів, встановлено, що надані документи не відповідають п. 1.1, 2.9, 2.22 та 2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, а саме: позивач звернувся за призначенням пенсії за віком до органу, що призначає пенсію, не за місцем проживання (реєстрації), не надав документів, що засвідчує особу, вік та місце проживання в Україні та документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (оригінал), не надано документів про стаж в оригіналі. У звязку із чим позивачу було направлено лист-розяснення, щодо необхідності подання всіх необхідних документів. Таким чином, відповідач не вбачає в своїх діях неправомірності.

Суд, вивчивши доводи позивача, що викладені в позовній заяві, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши інші матеріали справи, вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

З копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон № PU173448, виданого 13 липня 2017 року, вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, має постійне проживання в Ізраїлі. Дата закінчення строку дії паспорта 13 липня 2027 року /а.с.8-9/.

Відповідно до копії довідки № 2109, виданої 18 липня Веселівською селищною радою Веселівського району Запорізької області, позивач мешкав в АДРЕСА_1, з жовтня 1973 року по серпень 2002 року /а.с.20/.

24 листопада 2017 року представник позивача, діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_2 /а.с.45-46/, звернувся до Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із особистою заявою останнього про призначення пенсії за віком, разом з оригіналами усіх необхідних документів /а.с.11/.

Листом відповідача від 07 листопада 2017 року позивачу було повідомлено про те, що підстав для призначення йому пенсії не має, у звязку з тим, що відповідно до Порядку, затвердженого 25 листопада 2005 року №22-1 заявник з приводу призначення пенсії повинен звертатись особисто за місцем свого проживання (реєстрації), крім того заявником не надано документ, що засвідчує особу, вік та місце проживання в Україні та документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків, не надано документів про стаж в оригіналах /а.с.12/.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49, другим реченням статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Після прийняття даного рішення Конституційного Суду України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України ", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 5 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що документами, які підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Отже, право громадянина на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Так, згідно паспорту громадянина України для виїзду за кордон, який був виданий позивачу, він є громадянином України, постійне місце проживання якого є держава Ізраїль.

Судом встановлено, що на час звернення до Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області із заявою, а саме 24 листопада 2017 року, ОСОБА_2 досяг 60 років та мав необхідний стаж для призначення пенсії за віком за Законом № 1058-IV, відповідно до наданих позивачем копій трудових книжок та довідок про заробіток для обчислення пенсії /а.с.13-26/.

Відповідно до п. 2.23 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Позивачем були надані всі документі, які визначенні вказаним Порядком, та необхідних для розгляду питання по призначення пенсії, окрім документа, який підтверджує його місце реєстрації в Україні /а.с.11/.

Проте, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту, з точки зору його відповідності Конституції та у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії.

Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 КАС України, звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України - гарантується.

З урахуванням вищезазначеного рішення вбачається, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або наявністю відмітки про реєстрацію місця проживання в Україні.

Держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, в Україні чи за її межами. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно відмовив в призначенні пенсії позивачу.

У відповідності до ч. 1 ст. 83 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії призначаються з дня звернення за пенсією.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині наявності законних підстав для того, щоб зобовязати Мелітопольське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком, починаючи з дати його звернення із заявою про призначення пенсії за віком, тобто з 24 листопада 2017 року, відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Таким чином судом встановлено, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, з урахуванням ч. 5 ст. 139 КАС України, суд вважає необхідним стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь держави витрати по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 139, 241-246, 250, 255 КАС України ст.ст. 8, 19, 22, 24, 46 Конституції України, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.4, 7, 44, 49, 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області про визнання неправомірними дій та зобовязання призначити пенсію - задовольнити в повному обсязі.

Визнати неправомірними дії Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови в розгляді заяви та призначення ОСОБА_2 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Зобовязати Мелітопольське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_2 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з 24 листопада 2017 року та провести доплату за весь період.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Мелітопольського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривень 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області.

Суддя: І.О.Калугіна