Справа № 826/6480/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2018-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 травня 2018 року 10:35 № 826/6480/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у склад судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління державної виконавчої служби

Головного територіального управлінням юстиції

у місті Києві

про визнання протиправним та скасування повідомлення,

зобов'язання вчинити дії,

представники позивача - ОСОБА_2;

сторін: відповідача - не прибув.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (03124, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_1) (надалі - позивач або ОСОБА_1) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управлінням юстиції у місті Києві (03056, м. Київ, вул. Виборзька, 32) (далі по тексту - відповідач або ДВС або Управління), в якому просить суд:

визнати неправомірним та скасувати повідомлення від 12.04.2018 № про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання;

зобов'язати Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа № 826/10141/17, виданого Окружним адміністративним судом м. Києва 26.02.2018, без сплати авансового внеску.

В якості підстави позову позивач посилається на протиправність оскаржуваного повідомлення, оскільки останнє порушує її права та суперечить вимогам ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.04.2018 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у даній адміністративній справі; постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження; призначено справу до розгляду в підготовче засідання на 15.05.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.05.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 24.05.2018 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

За ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі повторної неявки повідомленого належним чином відповідача в судове засідання, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.

Суд відмічає, що представник відповідача в судове засідання 24.05.2018, як, між іншим, і 15.05.2018, не прибув, причин неявки не повідомив. Про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву від Управління до суду не находило.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів, згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.10.2017 у справі № 826/10141/17, позов ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії - задоволено у повному обсязі; вирішено визнати протиправною відмову Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві у задоволенні запиту на інформацію ОСОБА_1 від 21.06.2017, оформлену листом від 18.07.2017 №5691/Г/26-58-12-02-06; зобов'язано Державну податкову інспекцію у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві повторно розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 від 21.06.2017.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.01.2018 по справі № 826/10141/1 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2017.

26.02.2018 Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчий лист по адміністративній справі № 826/10141/17. Згідно вказаного виконавчого листа зобов'язано Державну податкову інспекцію у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві повторно розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 від 21.06.2017. Стягувачем за виконавчим листом є ОСОБА_1, боржником - ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві.

10.04.2018 ОСОБА_1 звернулась до Управління з письмовою заявою, в якій просила прийняти до виконання виконавчий лист про примусове виконання постанови від 23.10.2017 по адміністративній справі № 826/10141/17. До відповідної заяви позивачем додано: оригінал виконавчого листа про примусове виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.02.2018 по справі № 826/10141/17; оригінал квитанції про сплату авансового внеску в розмірі двох мінімальних розмірів заробітних плат (виходячи з розміру погодинної мінімальної заробітної плати - 22,41 грн.) - 44,82 грн.

12.04.2018 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві - Бялим Максимом Глібовичем прийнято рішення, викладене у формі повідомлення № , про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (по тексту - Повідомлення).

Зі змісту Повідомлення слідує, що: «У відповідності до вимог частини 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Таким чином, авансовий внесок становить - 7 446 грн. До заяви про відкриття виконавчого провадження додано чек на сплату 44,82 грн. За таких обставин, стягувачем не в повному обсязі сплачено авансовий внесок. У відповідності до пункту 8 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець повертає виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання в разі не сплати авансового внеску. Враховуючи викладене, керуючись п. 8 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», - 1. Виконавчий документ повернути без прийняття до виконання. 2. Авансовий внесок 44,82 грн. повернути стягувачу. 3. Рішення виконавця може бути оскаржене у порядку та строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження».

З винесеним ДВС Повідомленням ОСОБА_1 не погоджується та в обґрунтування позову зазначає, що зважаючи на положення ч. 2 ст. 3, ст. 8, ст. 22, ст. 55, ст. 129-1 Конституції України, ст.ст. 6 та 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не розуміє, чому позивач, як стягувач, має взагалі сплачувати авансовий внесок при примусовому виконанні рішення суду за яким боржником є орган державної влади, та й у розмірі - 7 446 грн. Позивач зауважує, що він є особою не працездатного віку та отримує пенсію за віком, а отже сплатити авансовий внесок у розмірі 7446 грн. не може з об'єктивних причин. За переконанням позивача, відповідач довільно трактує положення ч. 2 ст. 26 України «Про виконавче провадження», оскільки її діюча редакція не дозволяє однозначно визначити, який саме розмір мінімальної заробітної плати (погодинний чи щомісячний) треба застосовувати стягувачу при сплаті авансового внеску за примусове виконання рішення немайнового характеру. Відтак, ОСОБА_1 було виконані положення ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме додано до заяви квитанцію про сплату авансового внеску у розмірі двох мінімальних заробітних плат, отже підстав для прийняття рішення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» не було.

Розглядаючи спір по суті, суд виходить із такого.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (за текстом - Закон), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону, виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

З наведених нормативних приписів слідує, що виконавець вчиняє дії з примусового виконання рішень і проводить їх на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом та іншими законами і нормативно-правовими актами.

В силу ч. 2 ст. 26 Закону, до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

З правової конструкції ч. 2 ст. 26 Закону випливає, що розмір авансового внеску який має бути сплачений стягувачем за рішенням немайнового характеру визначається в залежності, зокрема, від двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Позивач стверджує, що положення ч. 2 ст. 26 Закону не визначають, який саме розмір мінімальної заробітної плати (погодинний чи щомісячний) треба застосовувати стягувачу при сплаті авансового внеску за примусове виконання рішення немайнового характеру.

На рахунок відповідного аргументу, суд наводить наступні висновки.

Під мінімальною заробітною платою в чинному законодавстві розуміється встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці (ст. 3 Закону України «Про оплату праці»). Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах (ст. 95 Кодексу законів про працю України).

При цьому, ч. 5 ст. 95 Кодексу законів про працю України передбачено, що мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Таким чином, питання встановлення мінімальної заробітної плати одночасно в місячному та погодинному розмірах взаємопов'язане з обставинами оплати праці за виконану працівником місячну норму праці, а відповідний мінімальний розмір заробітної плати є державною соціальною гарантією.

Положеннями ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» перебачено, що мінімальна заробітна плата становить: у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні; у погодинному розмірі: з 1 січня - 22,41 гривні.

З урахуванням наведеного, судом відмічається, що правове питання встановленого статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розміру мінімальної заробітної плати у місячному чи погодинному розмірі, кореспондує до питання встановленої державою соціальної гарантії мінімального розміру оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Відповідно, визначений статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати не може бути елементно взаємопов'язаний з передбаченим частиною 2 статті 26 Закону розміром мінімальної заробітної плати при визначенні суми авансового внеску, зокрема, в контексті того, що під авансовим внеском розуміється певна грошова сума, яку вносить стягувач на депозитний рахунок відповідного відділу державної виконавчої служби з метою забезпечення провадження виконавчих дій для здійснення необхідних витрат або для покриття їх частини, тобто розмір авансового внеску визначається зважаючи на обставини забезпечення провадження виконавчих дій в межах строків прийняття рішень виконавцями та вчинення ними виконавчих дій з примусового виконання рішення, в тому числі, і немайнового характеру, а відтак, фактично не визначає розмір оплати праці за виконану працівником місячну чи/або годинну норму праці в аспекті приписів Кодексу законів про працю України та Закону України «Про оплату праці».

З урахуванням наведеного, судом відхиляються доводи позивача в частині правової невизначеності положень ч. 2 ст. 26 Закону, а саме щодо розміру мінімальної заробітної плати за примусове виконання рішення немайнового характеру, що має бути врахований при формуванні стягувачем суми авансового внеску, який становить, у відповідному випадку, та в аспекті поданої ОСОБА_1 заяви від 10.04.2018 на суму 7 446 грн.

В додаток до викладеного, судом також зауважується, що при завершенні виконавчих дій авансовий внесок стягувача повністю повертається, що гарантовано ч. 3 ст. 43 Закону, згідно якої після закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу авансовий внесок повертається стягувачу, якщо інше не передбачено цим Законом.

Доводи позивача в частині дискусійного питання, що Державна податкова інспекція у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві, яка визначена боржником згідно виконавчого листа Окружного адміністративного суду України № 826/10141/17 від 26.02.2018, не є юридичною особою, відхиляються судом, оскільки з даних ЄДРПОУ слідує про відповідний статус такого боржника та вбачається розпорядчий акт, на підставі якого створено вказану юридичну особу.

Щодо посилань позивача, що він є особою не працездатного віку та отримує пенсію за віком, а отже сплатити авансовий внесок у розмірі 7 446 грн. не може з об'єктивних причин, суд відмічає, що у відповідності до ч. 2 ст. 26 Закону, від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про: стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин; обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи; стягнення аліментів; відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, інваліди війни, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби. У разі виконання рішення Європейського суду з прав людини авансовий внесок не сплачується.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що ст. 26 Закону визначено випадки, які передбачають як звільнення стягувача від сплати авансового внеску, так і не сплати авансового внеску в цілому.

Суд відмічає, що позивачем, при зверненні до ДВС, в заяві від 10.04.2018 не вказано підстав, які надають йому право на звільнення від сплати авансового внеску в порядку ст. 26 Закону.

Таким чином, у Управління були відсутні відомості, які слугували підставою для звільнення позивача від сплати авансового внеску.

Окремо суд зазначає, що ОСОБА_1 в заяві також на вказано про виконання стосовно неї рішення Європейського суду з прав людини, у разі чого, останньою авансовий внесок не сплачувався б взагалі. Відтак, посилання позивачем в позові на практику Європейського суду з прав людини, не пов'язано з обставинами порушення її прав ДВС чи то недотримання Управлінням принципу верховенства права у контексті обставин вчинення Управлінням дій на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та Законом.

Додатково варто звернути увагу, що відповідно до частини 1 статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Гарантування верховенства Конституції України як Основного Закону держави на всій території України згідно зі статтею 2 Закону України "Про Конституційний Суд України" є завданням Конституційного Суду України. Тому саме цей орган судової влади наділений повноваженнями вирішувати питання про конституційність, зокрема, законів та інших правових актів Верховної Ради України (пункт 1 частини 1 статті 7 цього Закону).

Оскільки позивач не погоджується зі змістом положень частини 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» в аспекті статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», зокрема, виходячи з аргументів позивача, викладених в позові, про порушення її прав, як особи непрацездатного віку і пенсіонера, а також конституційності засад обов'язковості судового рішення, у суду є підстави зазначити про право позивача звернутися в іншому процесуальному порядку, аніж в порядку адміністративного судочинства, у вирішенні питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України.

Подібна правова позиція, щодо додатково наведеного судом, викладена в рішенні Верховного Суду від 22.02.2018 у справі N П/9901/5/17.

З огляду на викладене, на думку суду, необґрунтованими є доводи позивача в частині визнання протиправним та скасування Повідомлення, оскільки правомірними були дії Управління про повернення виконавчого листа Окружного адміністративного суду України № 826/10141/17 від 26.02.2018 без прийняття до виконання в порядку п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону, згідно Повідомлення.

Стосовно вимог позивача про зобов'язання відповідача розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа Окружного адміністративного суду України № 826/10141/17 від 26.02.2018, то, виходячи з обставин, що ДВС вчинено дії з повернення виконавчого листа Окружного адміністративного суду України № 826/10141/17 від 26.02.2018 в порядку та межах Закону, а також враховуючи, що відповідні вимоги є, по суті, похідними від вимог про визнання неправомірним та скасування Повідомлення, суд приходить до висновку про недоведеність викладених ОСОБА_1 в адміністративному позові вимог у вказаній частині.

Поряд з цим, суд стверджує, що стягувач згідно виконавчого листа Окружного адміністративного суду України № 826/10141/17 від 26.02.2018 не обмежений в праві повторного звернення до ДВС в питаннях відкриття виконавчого провадження, з дотриманням порядку подання заяв про примусове виконання рішення визначеного Законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72- 77, 241- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Суддя К.С. Пащенко