Справа № 800/487/17
Суддя: Саприкіна Ірина Валентинівна
Дата ухвалення: 2018-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 травня 2018 року

м. Київ

Справа № П/800/487/17

Провадження № 11-13сап18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

головуючого судді Князєва В. С.,

судді-доповідача Саприкіної І. В.,

суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В.Ю., Яновської О. Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом (скаргою) ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом (скаргою) до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування її рішення від 17 жовтня 2017 року, яким змінено рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 26 липня 2017 року № 2240/3дп/15-17 та застосовано до судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_3 дисциплінарне стягнення у виді суворої догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 16 листопада 2017 року відкрив провадження в цій адміністративній справі, як суд першої інстанції, на підставі ч. 2 ст. 1711 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції, чинній на момент постановлення цієї ухвали.

03 січня 2018 року за розпорядженням керівника апарату Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2017 року «Про передачу справ до Верховного Суду» справу передано до Великої Палати Верховного Суду на підставі підп. 7 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII).

Відповідно до підп. 5 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), позовні заяви щодо оскарження рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарної палати, які подані до Вищого адміністративного суду України та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Великої Палати Верховного Суду і розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 7 ст. 266 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) на рішення Вищої ради правосуддя, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати Верховного Суду. Така скарга розглядається за правилами касаційного провадження, встановленими цим Кодексом.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2018 року відкрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення в порядку ч. 7 ст. 266 КАС України.

Свої вимоги ОСОБА_3 мотивував тим, що оскаржуване рішення Вищої ради правосуддя, яким до нього було застосовано дисциплінарне стягнення у виді суворої догани з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу строком на три місяці, є протиправним, оскільки постановлене всупереч наданих відповідачу повноважень; у спосіб, який не передбачено Конституцією й Законами України; містить оцінку дій судді під час прийняття останнім рішень та оцінку самих рішень. Також, на думку позивача, це рішення є необґрунтованим, тому що постановлене без урахування всіх доказів, які мали значення для його прийняття.

Відповідач у своєму відзиві просить відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову, оскільки рішення Вищої ради правосуддя від 17 жовтня 2017 року прийнято в межах наданих повноважень, обґрунтоване та законне.

Перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Велика Палата Верховного Суду встановила наступне.

ОСОБА_3 з грудня 1988 року по березень 1989 року працював виконувачем обов'язків судді Жовтневого районного народного суду міста Дніпропетровська, а з березня 1989 року обіймав посаду судді цього суду. Постановою Верховної Ради України від 22 квітня 1999 року позивача обрано суддею Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська безстроково.

10 травня 2016 року суддя ОСОБА_3 постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання слідчого й наклав арешт на гроші та предмети, вилучені 06 травня 2016 року під час огляду речей ОСОБА_5, зокрема на 725 тис. 75 грн та інші документи, які належали ОСОБА_6

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2016 року це судове рішення скасовано, а клопотання слідчого повернуто для виконання вимог ст. 117 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) протягом 72 годин з дня отримання ухвали, а саме для зазначення підстав, у зв'язку з якими потрібно здійснити арешт майна та документів, що підтверджують право власності на майно, яке підлягає арешту.

Незважаючи на таке рішення суду вищої інстанції, 02 вересня 2016 року суддею ОСОБА_3 вдруге постановлено ухвалу про арешт зазначеного майна, яка за своїм змістом повністю відтворює скасовану 15 серпня 2016 року апеляційним судом ухвалу.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2016 року ухвалу судді ОСОБА_3 вдруге скасовано та повернуто прокурору клопотання слідчого для виконання вимог ст. 117 КПК України протягом 72 годин з дня отримання ухвали, з тих самих підстав, що визначені й в ухвалі апеляційного суду від 15 серпня 2016 року.

12 вересня 2016 року до Вищої ради юстиції надійшла скарга ОСОБА_6 (особи, яка вважає, що ухвалами судді ОСОБА_3 було порушено її права) щодо наявності дисциплінарного проступку в діях судді, яку мотивовано тим, що останнім двічі безпідставно та необґрунтовано накладено арешт на належні йому грошові кошти в розмірі 725 тис. 75 грн, які були вилучені 06 травня 2016 року працівниками Держаної фіскальної служби України.

На підставі ст. 46 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) ухвалою Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 26 квітня 2017 року відкрито дисциплінарну справу стосовно заявника.

Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 26 липня 2017 року суддю ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у виді подання про його відсторонення на 6 місяців від здійснення правосуддя з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням ОСОБА_3 до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, з подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Мотивуючи таке рішення, дисциплінарний орган Вищої ради правосуддя зазначив, що суддя ОСОБА_3 в ухвалах про арешт майна від 10 травня та 02 вересня 2016 року не обґрунтував застосування такого арешту, чим вчинив проступок, передбачений підп. «б» п. 1 та п. 4 ч. 1 ст. 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), а про умисність його дій свідчить знехтування правовою позицією апеляційного суду. Також зазначено, що скаржник не викликав в судові засідання ані власника майна, ані особу, у якої таке майно було вилучено, чим порушив їх право на справедливий суд. Третя Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя вказала й на низку інших грубих порушень процесуального законодавства, зокрема, відсутність відомостей про направлення копій зазначених ухвал та постановлення ухвали від 02 вересня 2016 року про арешт майна за клопотанням слідчого, яке подано з порушенням 72-годинного строку, наданого Апеляційним судом Дніпропетровської області.

За скаргою судді ОСОБА_3 17 жовтня 2017 року Вища рада правосуддя, керуючись п. 4 ч. 10 ст. 51 Закону № 1798-VIII, змінила зазначене рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя, і застосувала до нього менш суворий вид дисциплінарного стягнення - сувору догану з позбавленням його права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців. Такий вид дисциплінарного стягнення передбачено п. 3 ч. 1 ст. 109 Закону

№ 1402-VIII.

При цьому Вища рада правосуддя вказала, що її Третьою Дисциплінарною палатою при визначенні виду дисциплінарного стягнення не було враховано даних про особу судді та зроблено передчасний висновок про порушення необґрунтованим арештом вилученого майна права власності.

Крім того, Вища рада правосуддя зазначила, що її Третьою Дисциплінарною палатою правильно встановлено низку порушень норм процесуального права, допущених суддею ОСОБА_3 при постановленні ухвал від 10 травня 02 вересня 2016 року, а це визначає наявність ознак дисциплінарного проступку в його діях.

Не погоджуючись із рішенням Вищої ради правосуддя від 17 жовтня 2017 року, ОСОБА_3 подав адміністративний позов (скаргу), що є предметом цього судового розгляду.

ОСОБА_3, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, до суду не з'явився. 17 травня 2018 року, представник Вищої ради правосуддя - Белінська О. В. подала заяву про розгляд цієї справи в письмовому провадженні у зв'язку з неявкою скаржника.

За правилами ч. 4 ст. 344 КАС України неприбуття учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце касаційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи скаржника, й надані на противагу їм аргументи Вищої ради правосуддя, Велика Палата Верховного Суду знаходить, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З метою усунення прогалин національного законодавства, на які звернув увагу Європейський суд з прав людини в рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», Верховною Радою України прийнято Закон № 1798-VIII, глава 4 якого визначає нову процедуру та порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів.

Порядок розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді встановлено ст. 51 Закону № 1798-VIII, відповідно до ч. 1 якої право оскаржити таке рішення до Вищої ради правосуддя має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення.

Статтею 52 Закону № 1798-VIII передбачено порядок оскарження рішення Вищої ради правосуддя, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, та визначено вичерпний перелік підстав для його скасування, зокрема:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання Вищої ради правосуддя - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених п. 2-5 ч. 10 ст. 51 цього Закону;

4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Як убачається з матеріалів справи, під час прийняття оскаржуваного рішення Вища рада правосуддя дійшла висновку, що суддя ОСОБА_7 завдав істотної шкоди у вигляді підриву авторитету правосуддя та суспільної довіри до суду, внаслідок чого його притягнуто до дисциплінарної відповідальності з підстав, передбачених підп. «б» п. 1 та п. 4 ч. 1 ст. 106 Закону № 1402-VIII, тобто надано достатнє обґрунтування мотивів, з яких відповідач дійшов відповідних висновків.

Як зазначає Консультативна рада європейських суддів (далі - КРЄС), «дисциплінарний розгляд справи в кожній країні повинен передбачати можливість подання апеляції на рішення первинного дисциплінарного органу (відомства або суду) до суду» (пункт 77 (v) Висновку № 3 КРЄС про принципи та правила, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та неупередженості (2002)).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини «навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов'язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії п. 1 ст. 6 Конвенції» … У рамках скарги за ст. 6 Конвенції для того, щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі фактори, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, в який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», п. 123).

Можливість оскаржити рішення по суті є важливим запобіжником суддівської незалежності та незалежності судової системи в цілому. Велика Палата Верховного Суду забезпечує гарантії п. 1 ст. 6 Конвенції та є визначеним ст. 266 КАС України судовим органом, який має повну юрисдикцію щодо розгляду скарг на рішення Вищої ради правосуддя, зокрема, на її рішення про залишення без змін рішень дисциплінарних палат щодо притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності у виді подання про звільнення з посади.

Велика Палата Верховного Суду переглядає ухвалене у спосіб, передбачений Законом № 1798-VIII рішення Вищої ради правосуддя від 17 жовтня 2017 року про зміну рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 26 липня 2017 року. Крім того, підстави для оскарження зазначеного рішення Вищої ради правосуддя від 17 жовтня 2017 року, які наведені в адміністративному позові ОСОБА_3, а також у виступі його представника в судовому засіданні 28 березня 2018 року, свідчать про наявність у Великої Палати Верховного Суду повної юрисдикції щодо розгляду скарг на рішення Вищої ради правосуддя.

Таким чином, законодавство України надає необхідні гарантії справедливого судового розгляду справ про притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності, зокрема при розгляді скарг на рішення Вищої ради правосуддя, поданих до Великої Палати Верховного Суду згідно зі ст. 266 КАС України. Якщо суд може повністю вивчити суть справи, що призвела до застосування дисциплінарного стягнення, тоді вважається, що суддя, стосовно якого ухвалено таке рішення, отримав, у принципі, доступ до суду (п. 113 Спільного висновку ОБСЄ/БДІПЛ і Венеціанської комісії від 16 червня 2014 року щодо проекту змін до нормативно-правової бази у сфері дисциплінарної відповідальності суддів у Киргизькій Республіці).

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Ураховуючи наведені правові висновки, Велика Палата Верховного Суду вважає за можливе розглянути вимоги ОСОБА_3, ретельно дослідивши дотримання Вищою радою правосуддя при прийнятті спірного рішення положень п. 4 ч 1 ст. 52 Закону № 1798-VIII, тобто наявність обґрунтованих посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

У своєму позові (скарзі) ОСОБА_3 посилається на ті обставини, що Вища рада правосуддя та її Дисциплінарна палата не мали права постановляти рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, оскільки такі повноваження відповідно до ч. 1 ст. 94 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) належали до компетенції Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Проте, ці доводи не можуть бути враховані судом з огляду на таке.

12 вересня 2016 року скаргу ОСОБА_6 щодо дисциплінарного проступку судді ОСОБА_3 було зареєстровано та передано для проведення перевірки члену Вищої ради юстиції.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон № 1402-VIII, згідно з положеннями якого органом, уповноваженим здійснювати дисциплінарне провадження щодо суддів усіх інстанцій, є Вища рада правосуддя.

Заяви та скарги, передані на розгляд члену Вищої ради юстиції за результатами автоматизованого розподілу до створення дисциплінарних органів Вищої ради правосуддя, залишаються в такого члена та можуть бути розглянуті дисциплінарним органом, до якого входить такий член, у випадках, встановлених п. 21 розд. ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII.

Отже, Вищою радою правосуддя та її дисциплінарним органом правомірно розглянуто скаргу щодо дисциплінарного проступку судді ОСОБА_3, оскільки з 30 вересня 2016 року Вища кваліфікаційна комісія суддів України не вповноважена здійснювати дисциплінарне провадження щодо суддів будь-якої інстанції, а таких повноважень набув саме відповідач - Вища рада правосуддя та її Дисциплінарні палати.

Варто відзначити, що підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності та види дисциплінарних стягнень після набрання чинності Законом № 1402-VIII не змінилися, а деякі процедурні неточності не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення щодо застосування до заявника дисциплінарного стягнення.

Велика Палата Верховного Суду не може погодитися і з аргументами ОСОБА_3 про нібито відсутність порушення ним вимог КПК України при постановленні ухвал від 10 травня 2016 року та 02 вересня 2016 року, оскільки заявником не було дотримано обов'язкове виконання вимоги ч. 2 ст. 171 КПК України, а саме не надано вмотивованого обґрунтування законності судового рішення.

У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об'єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України клопотання про арешт майна повинно містити належне обґрунтування необхідності арешту майна, його мету та підстави.

При цьому, як встановила Вища рада правосуддя і підтверджено матеріалами справи, суддею ОСОБА_3 в ухвалах від 10 травня 2016 року та 02 вересня 2016 року не зазначено мотивів з посиланням на конкретні матеріали кримінального провадження та надані слідчим докази, на підставі яких ним визнано доведеними обставини щодо необхідності накладення арешту. Відповідно до підп. «б» п. 1 ч. 1 ст. 106 Закону № 1402-VIII ці обставини є підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Арешт - це захід забезпечення кримінального провадження, для застосування якого обов'язковим є встановлення умов, передбачених ч. 3 ст. 132 КПК України.

Вища рада правосуддя встановила, що суддею ОСОБА_3 не дотримано й вимоги п. 2 ч. 5 ст. 173 КПК України, відповідно до яких у разі задоволення клопотання слідчий суддя постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави застосування арешту майна. В свою чергу, підстави арешту майна мають бути відображені через мету (ч. 2 ст. 170 КПК України), які в ухвалі від 10 травня 2016 року взагалі не визначені.

Також суддею ОСОБА_3 при постановлені ухвали від 02 вересня 2016 року не перевірено дотримання слідчим72-годинного строку для виконання вимог ст. 117 КПК України, на що вказав Апеляційний суд Дніпропетровської області в ухвалі від 15 серпня 2016 року. У разі не дотримання такого строку клопотання про арешт майна не підлягало розгляду, а вилучене майно мало бути повернуто (ч. 5 ст. 171 КПК України).

Крім того, розгляд клопотання слідчого про арешт майна відбувся без повідомлення власника майна або особи, у якої було вилучено майно, чим порушено право цієї особи на справедливий суд.

Згідно із ч. 2 ст. 134 КПК України виклик власника майна є обов'язком суду.

На підтвердження цих обставин дисциплінарним органом Вищої ради правосуддя встановлено, що матеріали кримінальних справ не містять жодних підтверджень того, що особи, які потенційно були власниками такого майна, викликались у судове засідання. Не заперечує цього факту й суддя ОСОБА_3, який дотримується позиції про відсутність необхідності в їх повідомленні.

Дійсно, неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання (ч. 1 ст. 172 КПК України), однак ці особи повинні бути обов'язково повідомлені про дату, час та місце розгляду клопотання про арешт їх майна, чого в даному випадку здійснено не було.

У зв'язку з наведеним твердження ОСОБА_3 про відсутність у його діях порушення вимог КПК України щодо не виклику до суду власника майна, не відповідають дійсності та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Щодо доводів скаржника про необґрунтованість висновків Вищої ради правосуддя про відсутність підтверджень направлення копій ухвал від 10 травня та 02 вересня 2016 року власнику майна та/або особі, у якої таке майно було вилучене, Велика Палата Верховного Суду зазначає наступне.

Дійсно, разом з позовом ОСОБА_3 надав суду докази направлення зазначених ухвал саме ОСОБА_6 у строки та спосіб, передбачені КПК України та Інструкцією з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженої наказом Державної судової України від17 грудня 2013 року № 173.

Проте, такі докази не були предметом розгляду на засіданні Вищої ради правосуддя, а тому в оскаржуваному рішенні таким аргументам не надано оцінки.

Однак, у разі прийняття до уваги таких доводів та визнання їх обґрунтованими, ця обставина не є вирішальною задля оцінки обставин справи, а тому не може слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення Вищої ради правосуддя.

В судовому засіданні 28 березня 2018 року представник скаржника - ОСОБА_9 зазначила, що Вища рада правосуддя не була уповноважена розглядати скаргу ОСОБА_6, оскільки власником майна був визнаний ОСОБА_5 Проте, такі твердження не відповідають фактичним обставинами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 17 лютого 2017 року зобов'язав слідчого з ОВС СУ ФР ГУ ДФС у Дніпропетровській області Князєва В. С. повернути згідно з вимогами ст. 169 КПК України грошові кошти у сумі 725 тис 75 грн, які були вилучені під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0000110 від 11 лютого 2014 року - їх володільцю ОСОБА_5

При цьому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що поняття володілець і власник майна не є тотожними. Системний аналіз норм Цивільного кодексу України визначає, що володілець - це фактичний володар речі незалежно від наявності права на неї, власник - фактичний володар речі й має право власності на неї. Отже, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2017 року не встановлювався власник майна, а лише зобов'язано слідчого повернути ОСОБА_5, як володільцю, вилучені в нього 06 травня 2016 року грошові кошти. При цьому останній визнаний володільцем арештованого майна відповідно до вимог ч. 7 ст. 237 КПК України, оскількивилучені під час огляду речі і документи повертаються на підставі ст. 169 цього кодексу особі, у якої вони були вилучені.

В своєму позові ОСОБА_3 зазначив, що станом на час розгляду клопотань про арешт майна від 10 травня та 02 вересня 2016 року не було встановлено ані власника, ані володільця майна. Однак, з матеріалів справи вбачається, що копії ухвал про арешт майна від 10 травня та 02 вересня 2016 року були направлені саме ОСОБА_6 Отже, суддя ОСОБА_3 фактично визнав, що ОСОБА_6 є потенційним власником арештованого майна.

Позицію ОСОБА_3 про те, що скарга ОСОБА_6 незаконно прийнята Вищою радою правосуддя суд вважає необґрунтованою, оскільки згідно з ч. 1 ст. 107 Закону № 1402-VIII право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа. Громадяни здійснюють зазначене право особисто або через адвоката, юридичні особи - через адвоката, органи державної влади та органи місцевого самоврядування - через своїх керівників або представників.

Таким чином, Вища рада правосуддя законно розглянула дисциплінарну скаргу ОСОБА_6 на дії судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_3

Крім того, отримавши відомості про повернення ОСОБА_5, як володільцю, вилучених в нього 06 травня 2016 року грошових коштів, Вища рада правосуддя визнала помилковим висновок її Третьої Дисциплінарної палати, що застосований суддею ОСОБА_3 необґрунтований арешт вилученого майна порушує право власності ОСОБА_6, і що такими діями судді завдано майнової шкоди власнику арештованого майна. Такі обставини разом з позитивною характеристикою та статистичними показниками роботи скаржника стали підставою для застосування до судді менш суворого виду дисциплінарного стягнення, що, на думку Суду, є пропорційним вчиненому ним дисциплінарному проступку.

Не приймаються судом і доводи заявника про відсутність умислу в його діях, оскільки ним свідомо проігноровано висновки суду вищої інстанції, тобто після скасування апеляційним судом ухвали від 10 травня 2016 року суддею ОСОБА_3 02 вересня 2016 року було постановлену аналогічну ухвалу про арешт того самого майна, і ця ухвала дублює зміст попередньої.

Отже, суддя ОСОБА_3 знехтував правовою позицією суду вищої інстанції та повторно допустив ті самі порушення закону, які визначені в ухвалі суду апеляційної інстанції при скасуванні попередньої ухвали суду.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що характер дій судді ОСОБА_3 під час розгляду даних справ свідчить про його упередженість і відсутність об'єктивності, а тому відповідачем правильно та у межах повноважень установлено ознаки дисциплінарного проступку в діях судді, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 106 Закону № 1402-VIII, а саме умисного допущення суддею, який брав участь в ухваленні судового рішення, порушення прав людини і основоположних свобод, що призвело до істотних негативних наслідків.

Крім того, орган, який здійснює дисциплінарне провадження щодо судді, не вповноважений перевіряти законність судового рішення, а зобов'язаний перевірити дії судді під час ухвалення такого рішення в частині наявності порушень, які є підставою для застосування дисциплінарної відповідальності.

Отже, Вища рада правосуддя не втручалася в суть постановлених судових рішень, а лише констатувала факт ігнорування суддею висновків і вимог суду апеляційної інстанції, які є обов'язковими для виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 106 Закону № 1402-VIII під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності.

У п. 3.4 рішення Конституційного суду України від 11 березня 2011 року

№ 2-рп/2011 визначено, що дотримання суддею присяги - його конституційно визначений обов'язок. Таким чином, присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов'язання судді.

Відповідно до п. 50 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях; судді повинні поводитися гідно при виконанні посадових обов'язків та в особистому житті; вони повинні виконувати свої обов'язки, не допускаючи проявів фаворитизму або дійсної чи видимої упередженості; судді повинні приймати свої рішення з урахуванням усіх моментів, важливих для застосування відповідних юридичних норм, та без урахування усіх питань, що не стосуються суті справи; вони повинні забезпечувати високий ступінь професійної компетентності.

Таким чином, оцінивши в сукупності отримані в судовому засіданні докази, зваживши на всі аргументи та доводи сторін, Велика Палата Верховного Суду встановила, що Вища рада правосуддя, приймаючи спірне рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом № 1798-VIII, з дотриманням принципу пропорційності в застосуванні дисциплінарного стягнення, оспорюване рішення містить обґрунтовані мотиви, з яких відповідач дійшов вірного висновку про необхідність застосування до судді ОСОБА_3 дисциплінарного стягнення у виді суворої догани з позбавленням його права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Ураховуючи викладене та керуючись підп. 5 п. 1 розд. VII «Перехідні положення», ст. 266, 341, 342, 344, 350, 356, 359 КАС України, ВеликаПалата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні адміністративного позову (скарги) ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: В. С. Князєв

Суддя-доповідач: І. В. Саприкіна

Судді:

Н. О. Антонюк Н. П. Лященко

С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук Л. І. Рогач

Д. А. Гудима О. М. Ситнік

О. С. Золотніков В. Ю. Уркевич

О. Р. Кібенко О. Г. Яновська

Л. М. Лобойко