Справа № 816/567/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 травня 2018 року

Київ

справа №816/567/16

провадження №К/9901/10627/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т.Г.,

секретаря судового засідання: Гуловій О.І.,

за участю прокурора: Гудзя О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу № 816/567/16

за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Полтавської області, за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, про визнання дій протиправними, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою прокуратури Полтавської області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду, прийняту 12 травня 2016 року у складі судді Соколенка Ф.Ф., та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду, постановлену 07 липня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого - Русанової В.Б., суддів: Курило Л.В., Присяжнюк О.В.,

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду з позовом до прокуратури Полтавської області (далі також - відповідач), за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, в якому просив:

визнати протиправними дії прокуратури Полтавської області щодо не нарахування та невиплати йому заробітної плати за період з 02 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року, відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру»;

стягнути з прокуратури Полтавської області на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 63 378,16 гривень за період з 02 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року;

зобов'язати прокуратуру Полтавської області відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом прокурора Полтавської області від 14 грудня 2015 року № 658к прокурора прокуратури Оржицького району Полтавської області ОСОБА_1 звільнено із займаної посади та органів прокуратури Полтавської області у зв'язку з реорганізацією органів прокуратури Полтавської області та скороченням прокурорів. Вважає, що відповідачем на момент його звільнення не виплачено в повному обсязі заробітну плату відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру». У зв'язку з тим, що відповідачем під час звільнення за скороченням позивачу не запропоновано іншого нового робочого місця, не оголошення подяки за сумлінну роботу, йому була завдана моральна шкода в розмірі 20 000 гривень.

Полтавський окружний адміністративний суд постановою від 12 травня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2016 року, позов задоволено частково.

Визнав протиправними дії прокуратури Полтавської області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 15 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року включно, відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов'язав прокуратуру Полтавської області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 15 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням вже здійснених виплат за цей період.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення, та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Касаційну скаргу обґрунтовує тим, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Позивачу прокуратурою Полтавської області заробітна плата нараховувалася, виходячи з посадового окладу, який передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури», зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 763. Прокуратура області не наділена правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у відповідному розмірі.

Позивач надав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначає, що касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки скаржник не наводить належних підстав для того, щоб вважати, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального та процесуального права. Тому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів без змін.

За приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оскільки з матеріалів скарги вбачається, що відповідач оскаржує рішення судів попередніх інстанцій тільки в частині позовних вимог, які були задоволені, Верховний Суд перевіряє законність та обґрунтованість цих судових рішень лише в межах касаційної скарги.

Касаційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - КАС України) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 з 14 квітня 2008 року по 14 грудня 2015 року працював в органах прокуратури, зокрема, на посаді прокурора прокуратури Оржицького району Полтавської області, що підтверджується копією трудової книжки.

Наказом прокурора Полтавської області від 14 грудня 2015 року №658к позивача звільнено із займаної посади та органів прокуратури з 14 грудня 2015 року у зв'язку з реорганізацією органу прокуратури та скороченням кількості прокурорів на підставі п. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та п. 9 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно з розрахунковим листом та довідкою про доходи за 2015 рік, заробітна плата позивачу за період з 15 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року нараховувалась виходячи з посадового окладу, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури».

Вважаючи, що заробітна плата за вищевказаний період повинна була нараховуватись відповідно до посадових окладів, передбачених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що заробітна плата позивача в період з 15 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року нарахована не в розмірах визначених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 15 липня 2015 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не може та зазначає таке.

Частиною другою статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон України «Про прокуратуру») встановлено, що заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов'язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Згідно з частиною третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Частиною другою статті 8 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті та частиною першою статті 10 цього Закону.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 цього ж Закону).

У свою чергу, частиною десятою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

За приписами частин першої, другої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 цього ж Кодексу керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно зі статтею 89 Закону України «Про прокуратуру» функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (стаття 90 цього ж Закону).

Відповідно до абзацу третього пункту 9 розділу «Прикінцеві положення» Закону України від 28 грудня 2014 року N 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

У свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 763) затверджено схему посадових окладів працівників органів прокуратури.

Оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31 травня 2012 року № 505, зокрема, в частині розмірів окладів працівників органів прокуратури, не внесено, а Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачено, то відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників в інших, ніж установлені Кабінетом Міністрів України, розмірах.

Аналогічні висновки відображені в постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справах №№ 810/1304/16 та 820/1119/16.

За такого правового регулювання та обставин справи Верховний Суд дійшов висновку, що відповідач уповноважений здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці та не наділений правом самостійно, на власний розсуд, без правового врегулювання Кабінетом Міністрів України та фінансової можливості Державного бюджету України здійснювати перерахунок заробітної плати позивача та виплачувати її у вищому розмірі.

Отже, висновок судів щодо наявності підстав для часткового задоволення позову є помилковим.

Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального права, колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, але неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, відповідно до повноважень, наданих статтею 349 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вважає необхідним їх судові рішення скасувати та відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись статтями 3, 242, 243, 250, 341, 344, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу прокуратури Полтавської області задовольнити.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 12 травня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2016 року у цій справі скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до прокуратури Полтавської області, за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у Полтавській області, про визнання дій протиправними, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець