Справа № 817/203/18
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2018-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 травня 2018 року м. Рівне №817/203/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О. за участю секретаря судового засідання Рожко З.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача та третьої особи: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Рівненського міського центру зайнятості, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_5, звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Рівненського міського центру зайнятості, про визнання протиправними дій, зобовязання вчинення певних дій. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до статті 26 Закону України «Про зайнятість населення», роботодавцю, який працевлаштовує на нове робоче місце громадян, зазначених у частині першій статті 14 цього Закону (крім тих, які визначені пунктом 7 частини першої статті 14), та яким надано статус безробітного, за направленням територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, строком не менше ніж на два роки щомісяця компенсуються фактичні витрати у розмірі єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за відповідну особу за місяць, за який він сплачений. Так, позивач вказує, що протягом 2017 року згідно з направленнями Здолбунівського районного центру зайнятості ним було працевлаштовано сім безробітних, за яких в період з травня 2017 по грудень 2017 року ним щомісяця сплачувався єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування. 14.07.2017 позивач надіслав відповідачу заяву про виплату компенсації фактичних витрат на сплату єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за працевлаштованих громадян. Проте, листом від 20.07.2017 за №02-19/1420 відповідач відмовив позивачу у виплаті вказаної компенсації, мотивуючи це тим, що в кошторисі відповідача відсутні кошти на такі виплати. Вказані дії відповідача позивач вважає протиправними, оскільки Закон України «Про зайнятість населення» не передбачає можливості для відмови роботодавцю у виплаті компенсації фактичних витрат на сплату єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за працевлаштованих громадян у звязку з відсутністю коштів для таких виплат. З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У встановлений судом строк відповідач подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що даний спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки відповідач по справі не є субєктом владних повноважень та в межах спірних правовідносин не здійснював владних управлінських функцій щодо позивача. Також, зазначив, що кошторис видатків Рівненського обласного центру зайнятості на 2017 рік по КЕКВ 2610 «Компенсація єдиного внеску роботодавцям» був затверджений в сумі 4677,5 тис. грн., в тому числі для Рівненського міського центру зайнятості в сумі 1210 тис. грн. Відповідач вказує, що на час надходження заяви позивача про виплату компенсації фактичних витрат на сплату єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за працевлаштованих громадян в кошторисі центру було достатньо коштів для виконання лише раніше прийнятих рішень про виплату такої компенсації. Крім того, вказує, що позивачем було подано документи на компенсацію єдиного внеску у звязку із працевлаштуванням ОСОБА_6. Однак, згідно з даними Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування вона звільнилася з роботи 10.07.2017 за згодою сторін, що виключає можливість виплати компенсації за вказану особу. Також, вказує, що у довідці щодо працевлаштування ОСОБА_7 позивачем невірно зазначено прізвище роботодавця. На підставі вищенаведеного просив відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

19.03.2018 ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено ОСОБА_4 загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі - третя особа).

28.03.2018 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій вказує, що відповідно до п.6 розділу І Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15.12.2016 №1543, Центральний апарат Служби, регіональні та базові центри зайнятості є юридичними особами публічного права, а тому спір що виник між ним та відповідачем є публічно-правовим та його належить вирішувати за правилами адміністративного судочинства. Також, вказує, що згідно з п.7 Порядку компенсації роботодавцям витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2013 №347, у разі звільнення працівника, за якого виплачувалася компенсація, з ініціативи роботодавця або за згодою сторін до закінчення дворічного строку з дня працевлаштування сума виплачених коштів повертається в повному обсязі до бюджету ОСОБА_4 загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та ОСОБА_4 соціального захисту інвалідів залежно від джерела компенсації або на його робоче місце за направленням центру зайнятості працевлаштовується інший зареєстрований безробітний з числа громадян, визначених пунктом 3 цього Порядку залежно від джерела компенсації. Тривалість виплати компенсації та строк працевлаштування обчислюються сумарно. Так, ОСОБА_6 дійсно була звільнена за згодою сторін 10.07.2017. Однак, 11.07.2017 на робоче місце ОСОБА_6 згідно з направлення центру зайнятості позивачем було працевлаштовано іншого безробітного ОСОБА_8. Одночасно зазначає, що довідка щодо працевлаштування ОСОБА_7 була складена та подана у відповідності до Порядку компенсації роботодавцям витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування.

03.04.2018 до суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву третьої особи, в якій остання зазначила, що статтею 26, частиною другою статті 27 Закону України «Про зайнятість населення» та постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2013 №347 визначено порядок виплати компенсації фактичних витрат роботодавця на сплату єдиного внеску на загальнообовязкове соціальне страхування за працевлаштування осіб, яким надано статус безробітного, на нові робочі місця. Компенсація виплачується протягом одного року з дня працевлаштування за рахунок коштів, передбачених на такі цілі у бюджеті ОСОБА_4 загальнообовязкового державного соціального страхування на випадок безробіття (далі - ОСОБА_4) та ОСОБА_4 соціального захисту інвалідів (у разі працевлаштування інваліда, який зареєстрований у встановленому порядку як безробітний, але якому відповідно до законодавства допомога по безробіттю не призначається). Постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2017 №102 було затверджено бюджет ОСОБА_4 на 2017 рік. У звязку з підвищенням вдвічі, з січня 2017 року, мінімальної заробітної плати суттєво збільшились витрати на компенсацію єдиного внеску, що вплинуло на стрімке зростання зацікавленості роботодавців в отриманні компенсації єдиного внеску. Як наслідок, використання коштів ОСОБА_4 на зазначені цілі у 2017 році здійснювалося прискореними темпами, що призвело до вичерпання коштів, передбачених у бюджеті ОСОБА_4, на виплату компенсації фактичних витрат роботодавця на сплату єдиного внеску.

04.04.2018 відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких послався на обставини, аналогічні зазначеним у відзиві на позовну заяву.

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримав, надав пояснення, тотожні викладеним в позовній заяві та відповіді на відзив, та просив позов задовольнити. Також, в судовому засіданні представником позивача були надані суду докази на підтвердження понесення позивачем витрат повязаних з правничою допомогою адвоката.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, запереченнях на відповідь на відзив та поясненнях до позовної заяви третьої особи, просив в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що Здолбунівський районний центр занятості направив ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_8 на працевлаштування до позивача, що підтверджується направленнями на працевлаштування на вільне робоче місце від 13.05.2017 №0024001, №0027001, від 17.05.2017 №0026001, №0025001, від 22.05.2017 №0028001, від 23.05.2017 №0008001, від 05.07.2017 №0012001 (а.с.12-18).

Позивач уклав трудовий договір з ОСОБА_9 18.05.2017, з ОСОБА_7 18.05.2017, з ОСОБА_10 22.05.2017, з ОСОБА_6 22.05.2017, з ОСОБА_11 29.05.2017, з ОСОБА_12 29.05.2017 та з ОСОБА_8 11.07.2017 (а.с.19-25).

14.07.2017 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо компенсації фактичних витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за вказаних вище працівників (а.с.26).

Листом від 20.07.2017 за №02-19/1420 відповідач повідомив позивачу, що ним були розглянуті раніше подані заяви роботодавців на відшкодування їм фактичних витрат з єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, сплаченого за працевлаштованого за направленням територіального органу Державної служби зайнятості на нове робоче місце зареєстрованого безробітного за місяць. Станом на 20.07.2017 в кошторисі відповідача передбачені кошти лише на рішення щодо виплати компенсації, які прийняті згідно з вищезгаданими заявами (а.с.28).

29.12.2017 позивач звернувся до Державної служби зайнятості (Центрального апарату) Міністерства соціальної політики України зі скаргою на дії відповідача (а.с.29-31).

Листом від 25.01.2018 за №33/010/403-18 Державна служба зайнятості (Центральний апарат) за наслідкам розгляду скарги повідомила позивачу, що компенсація виплачується протягом одного року з дня працевлаштування особи за рахунок коштів, передбачених на такі цілі у бюджеті ОСОБА_4 загальнообовязкового державного соціального страхування на випадок безробіття та ОСОБА_4 соціального захисту інвалідів (у разі працевлаштування інваліда, який зареєстрований у встановленому порядку як безробітний, але якому відповідно до законодавства допомога по безробіттю не призначається). Підвищенням вдвічі, з січня 2017 року, мінімальної заробітної плати призвело до суттєвого збільшення витрат на компенсацію єдиного внеску та вплинуло на стрімке зростання зацікавленості роботодавців в отриманні компенсації єдиного внеску. Як наслідок, використання коштів ОСОБА_4 на зазначені цілі у 2017 році здійснювалося прискореними темпами (а.с.158).

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у виплаті компенсації фактичних витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за працевлаштованих громадян протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Твердження відповідача про те, що даний спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки відповідач по справі не є субєктом владних повноважень та в межах спірних правовідносин не здійснював владних управлінських функцій щодо позивача, суд вважає помилковими, з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з п.7 ч.1 ст.7 КАС України, субєкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За приписами ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Із аналізу вказаних норм слідує, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Предметом позову у даній справі є зобовязання відповідача прийняти рішення про виплату позивачу компенсації фактичних витрат у розмірі Єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за працевлаштованих протягом року громадян, а також зобовязання відповідача нарахувати та виплатити позивачу таку компенсацію.

Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття визначаються Законом України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 №5067-VI (далі Закон №5067).

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №5067, роботодавцю, який працевлаштовує на нове робоче місце громадян, зазначених у частині першій статті 14 цього Закону (крім тих, які визначені пунктом 7 частини першої статті 14), та яким надано статус безробітного, за направленням територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, строком не менше ніж на два роки щомісяця компенсуються фактичні витрати у розмірі єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за відповідну особу за місяць, за який він сплачений.

Компенсація виплачується протягом одного року з дня працевлаштування особи за рахунок коштів, передбачених у бюджеті ОСОБА_4 загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та ОСОБА_4 соціального захисту інвалідів (у разі працевлаштування особи з інвалідністю з числа зареєстрованих безробітних, але якій відповідно до законодавства допомога по безробіттю не призначається), у визначеному Кабінетом Міністрів України порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2013 №347 затверджений Порядок компенсації роботодавцям витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, який визначає механізм виплати компенсації фактичних витрат роботодавця на сплату єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за працевлаштування осіб, яким надано статус безробітного, на нові робочі місця (далі Порядок №347).

Пунктом 3 Порядку №347 передбачено, що право на компенсацію має роботодавець, який працевлаштовує на нове робоче місце строком не менше ніж на два роки за направленням центру зайнятості зареєстрованих безробітних.

Відповідно до п.8 Порядку №347, роботодавець, який працевлаштував зареєстрованого безробітного на нове робоче місце, для отримання компенсації подає протягом двох місяців з дня працевлаштування центру зайнятості заяву довільної форми, до якої додає довідку за формою згідно з додатком.

На підставі поданої роботодавцем заяви та довідки, персональних даних про особу, якими володіє центр зайнятості, даних органів доходів і зборів щодо відсутності у роботодавця заборгованості із сплати єдиного внеску, інформації органів Пенсійного фонду України про працевлаштування особи на нове робоче місце та відсутність у роботодавця заборгованості із сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, а також даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо порушеної справи про банкрутство або визнання роботодавця банкрутом центр зайнятості приймає протягом пяти робочих днів рішення про виплату компенсації роботодавцю.

Системний аналіз вказаних вище норм права дозволяє прийти до висновку, що центр зайнятості, приймаючи рішення про виплату (або відмову у виплаті) роботодавцю компенсації витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, виступає як субєкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції щодо таких роботодавців на основі Закону №5067 та Порядку №347.

За наведених обставин, спір, що розглядається в межах даної справи, є публічно-правовим та його належить вирішувати за правилами адміністративного судочинства.

Як зазначено вище по тексту рішення, згідно з ч.1 ст.26 Закону №5067, роботодавцю, який працевлаштовує на нове робоче місце громадян, зазначених у частині першій статті 14 цього Закону (крім тих, які визначені пунктом 7 частини першої статті 14), та яким надано статус безробітного, за направленням територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, строком не менше ніж на два роки щомісяця компенсуються фактичні витрати у розмірі єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за відповідну особу за місяць, за який він сплачений.

Відповідно до ч.3 статті 26 Закону №5067, зазначена в частині першій цієї статті компенсація не виплачується у разі, коли роботодавець:

1) має заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та/або страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування;

2) визнаний у встановленому порядку банкрутом або стосовно нього порушено справу про банкрутство.

Аналогічний перелік підстав для відмови у виплаті компенсації також зазначений у п.6 Порядку №347.

Як встановлено судом, позивач є роботодавцем, який за направленнями центру зайнятості працевлаштував на нові робочі місця осіб, яким надано статус безробітних.

Тому, в силу положень ч.1 ст.26 №5067, позивачу щомісяця належить компенсувати фактичні витрати у розмірі єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за відповідних осіб за місяць, за який він сплачений.

Разом з тим, відповідач не здійснював компенсацію позивачу фактичних витрат на сплату єдиного внеску, мотивуючи це тим, що в його кошторисі відсутні кошти для виплати позивачу такої компенсації.

Суд звертає увагу, що ні Закон №5067, ні Порядок №347 не містять такої підстави для не виплати роботодавцю компенсації фактичних витрати у розмірі єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування як відсутність в кошторисі відповідного центру зайнятості коштів для її виплати.

З огляду на вказане, суд прийшов до висновку, що відповідач протиправно відмовив позивачу у виплаті компенсації фактичних витрати у розмірі єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за працевлаштованих згідно з направленнями територіального органу Державної служби зайнятості осіб.

Посилання відповідача на ту обставину, що 10.07.2017 ОСОБА_6 була звільнена позивачем за згодою сторін, що в свою чергу виключає можливість виплати позивачу компенсації єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, сплаченого за вказану особу, суд оцінює критично, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.26 Закону №5067, у разі звільнення працівника, за якого виплачувалася компенсація відповідно до частини першої цієї статті, з ініціативи роботодавця або за згодою сторін до закінчення дворічного строку з дня працевлаштування сума виплачених коштів повертається в повному обсязі до бюджету ОСОБА_4 загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття або ОСОБА_4 соціального захисту інвалідів залежно від джерела компенсації або на його робоче місце за направленням територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, у межах дворічного строку працевлаштовується інший безробітний.

Положення аналогічного змісту закріплені в п.14 Порядку №347.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що 19.05.2017 позивачем було працевлаштовано ОСОБА_6 на посаду товарознавця.

10.07.2017 ОСОБА_6 було звільнено за згодою сторін (п.1 ст.36 КзПП).

Разом з тим, 11.07.2017 на робоче місце ОСОБА_6Д за направленням Здолбунівського районного центру зайнятості №0012001 від 05.07.2017 було працевлаштованого іншого безробітного ОСОБА_8

З огляду на вказане, витрати понесені позивачем на сплату єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_6Д підлягають компенсації відповідачем.

Посилання відповідача на те, що у довідці щодо працевлаштування ОСОБА_7 позивачем невірно зазначено прізвище роботодавця, суд також оцінює критично, оскільки наявність такої помилки в довідці про працевлаштування зареєстрованого безробітного не спростовує обовязку відповідача виплатити позивачу компенсацію фактичних витрати у розмірі єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, сплаченого за вказану особу.

Відповідно до статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що відповідачем в судовому засіданні не доведено правомірність прийнятого ним рішення, отже адміністративний позов є таким, що належить до задоволення у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Таким чином, сплачена сума судового збору у розмірі 3524грн. відповідно до квитанцій №QS29383609 від 19.01.2018 та №0.0.956270267.1, оригінали яких знаходиться в матеріалах справи, підлягає присудженню на користь позивача.

Крім того, п.2 ч.3 ст.132 КАС України встановлено, що до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.2, ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частинами 4, 5 статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, на підтвердження понесення витрат повязаних з правничою допомогою адвоката позивачем було надано суду копії Додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 21.08.2017, згідно з яким сторони домовились, що вартість однієї години роботи адвоката становить 600грн., Акту виконаних робіт (наданих послуг) від 16.05.2018, квитанції №18890439 від 16.05.2018 на суму 6000грн.

Суд звертає увагу на те, що надана позивачем копія Акту виконаних робіт (наданих послуг) від 16.05.2018, всупереч вимогам ч.4 ст.134 КАС України, не містить детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У вказаному Акті зазначені лише загальні назви наданих адвокатом послуг та їх вартість, а саме: попереднє ознайомлення та опрацювання матеріалів (кількість годин 3, вартість 1800грн.); опрацювання відповідної законодавчої бази, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи (кількість годин 2, вартість 1200грн.), підготовка процесуальних документів по справі (позовна заява, клопотання, адвокатські запити тощо) (кількість годин 4, вартість 2400грн.); судове представництво (кількість годин 1, вартість 600грн.).

Таким чином, з урахуванням складності справи на наданих позивачем доказів понесення витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що підготовка даного позову та доказів на його обґрунтування не потребувала затрат значного часу та виконання великого обсягу юридичної і технічної роботи, а тому суд вважає заявлену позивачем суму не співмірною з фактичними затратами.

За наведених обставин, суд вважає за необхідне присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати повязанні з правничою допомогою адвоката в розмірі 3000грн.

Керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Рівненського міського центру зайнятості щодо відмови у виплаті фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 компенсації фактичних витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за працевлаштованих протягом року громадян, з дня їх працевлаштування, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_8.

Зобовязати Рівненський міський центр зайнятості прийняти рішення про виплату фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 компенсації фактичних витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за працевлаштованих протягом року громадян, з дня їх працевлаштування, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_8.

Зобовязати Рівненський міський центр зайнятості нарахувати та виплатити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 компенсацію фактичних витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за працевлаштованих протягом року громадян, з дня їх працевлаштування, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_8.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Рівненського міського центру зайнятості судовий збір в розмірі 3524грн. та витрати пов'язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 3000грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (33028, м. Рівне, вул. Прилужна, 62, РНОКПП НОМЕР_1);

2) відповідач - Рівненський міський центр зайнятості (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 4, );

3) третя особа - ОСОБА_4 загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10, ).

Повний текст рішення складено 25 травня 2018 року.

Суддя Комшелюк Т.О.