Справа № 607/15887/17
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2018-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 рокуЛьвів№ 876/1889/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Матковської З.М., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2018 року у справі № 607/15887/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання бездіяльності протиправною (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Вийванко О.М. в м. Тернополі Тернопільської області 17.01.2018 року, відомості про час складання рішення відсутні), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, Позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (далі Управління, Відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання до вчинення дій.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним рішення Управління щодо не зарахування до спецстажу ОСОБА_1 періоду роботи з 02 січня 1989 року по 25 березня 1991 року на посаді медичної сестри медчастини у лікувально-трудовому профілакторії № 2 МВС Комі АРСР та невиплати їй грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 року № 1058-ІV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі ОСОБА_2 № 1058-ІV).

Зобов'язано Управління зарахувати ОСОБА_1 до спецстажу період роботи з 02 січня 1989 року по 25 березня 1991 року на посаді медичної сестри медчастини у лікувально-трудовому профілакторії № 2 МВС Комі АРСР та виплатити їй грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 прикінцевих положень Закону № 1058-ІV.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржило Управління, яке покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що протягом спірного періоду Позивач працювала на посаді медсестри у лікувально-трудовому профілакторії. Разом з тим, лікувально-трудові пофілакторії не передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993р.

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглядалася в порядку письмового провадження.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з 24 червня 2016 року Позивачу призначено пенсію за віком, відповідно до норм ст. 26 Закону № 1058-ІV.

04 жовтня 2017 року позивач звернулася до Управління із заявою про нарахування і виплату їй грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV у розмірі десяти місячних пенсій.

Листом від 12 жовтня 2017 року № 296/Д-11 Відповідач повідомив Позивача про те, що перелік закладів охорони здоровя МВС України, затверджений наказом МВС України від 04 листопада 2003 року № 1296, виключено на підставі наказу МВС України від 14 червня 2017 року № 507. Переліком закладів охорони здоровя МВС України, затвердженого наказом від 14 червня 2017 року № 507, лікувально-трудовий профілакторій не передбачено. Таким чином, для зарахування до спеціального стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду роботи з 02 січня 1989 року по 25 березня 1991 року на посаді медсестри лікувально-трудового профілакторію МВС Комі АРСР, можливості немає.

Вважаючи протиправними дії та рішення Відповідача, ОСОБА_1 звернулася за захистом своїх прав до суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що протягом спірних періодів роботи Позивач працювала на посадах середнього медичного персоналу в закладах, які віднесені до закладів охорони здоров'я; при цьому в останньої наявний необхідний стаж для призначення пільгової пенсії за віком.

Відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону № 1058-ІV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993р. «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» до роботи в закладах охорони здоров'я, яка дає право на пенсію за вислугу років, відноситься робота в лікувально-трудових профілакторіях на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад).

Робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 01.01.1992р., яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

При призначенні пенсії за вислугу років зазначеним у цьому переліку особам допускається підсумовування стажу за періоди їх роботи у закладах і установах освіти, охорони здоров'я та соціального захисту.

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається КМ України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати.

Відповідно до розділу «Охорона здоровя» Переліку № 909 право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) закладів охорони здоровя. У примітці до Переліку № 909 зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ. Перелік закладів охорони здоровя затверджено наказом Міністерства охорони здоровя України від 28 жовтня 2002 № 385. Отже, право на пенсію за вислугу років дає робота на посадах лікарів та середнього медичного персоналу в закладах охорони здоровя, передбачених Переліком № 909, незалежно від форми власності або відомчої належності цих закладів. Зарахування роботи за кордоном до спеціального стажу можливе у разі підписання угоди Україною з іншою державою та її ратифікації Верховною ОСОБА_3 України, і за умови, що ця угода міститиме розділ щодо зарахування стажу роботи за спеціальністю, а також за наявності документів, які підтверджують роботу за кордоном.

Україною було підписано Угоду про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, яка вступила в силу з дня підписання, до якої приєдналися також Вірменія, Білорусь, Казахстан, Киргизстан, Російська Федерація, Таджикистан, Туркменістан, Узбекистан.

Згідно з умовами Угоди пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць Угоди і членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають. Призначення пенсій проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсій на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цією Угодою.

З матеріалів справи встановлено, що з 02 січня 1989 року по 25 березня 1991 року Позивач працювала на посаді медичної сестри у лікувально-трудовому профілакторії.

Таким чином, Відповідач безпідставно відмовило позивачу в зарахуванні періоду роботи з 02 січня 1989 року по 25 березня 1991 року до страхового стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, через що сумарний стаж роботи ОСОБА_1 є достатнім для призначення та виплати грошової допомоги, що передбачена п. 7-1 Прикінцевих положень Закону № 1058-ІV.

Оскільки решта позовних вимог є похідними від цієї вимоги, останні також підлягають до задоволення.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись, ч. 3 ст. 243, ст. 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст.ст. 322, 325, 329 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тернопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2018 року у справі № 607/15887/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_2
ОСОБА_3