Справа № 826/15725/17
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Лічевецького І.О., Ісаєнко Ю.А.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України та ОСОБА_3

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року

у справі №826/15725/17 (розглянутої у відкритому судовому засіданні)

за позовом ОСОБА_3

до відповідача Генеральної прокуратури України

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просив:

- стягнути з Генеральної прокуратури України та зобов'язати виплатити на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.03.2016 по 06.06.2016, який складає 23 742,00 грн.;

- стягнути з Генеральної прокуратури України та зобов'язати виплатити на його середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 07.06.2016 по 01.12.2017 з урахуванням усіх надбавок, премій, матеріальної допомоги на оздоровлення та коштів при отриманні відпустки, виплачених працюючим прокурорам Генеральної прокуратури України, стаж яких складає більше 13 років, присвоєно класний чин радника юстиції та відсутні стягнення за недоліки у роботі;

- зобов'язати відповідача виплатити вищевказані кошти на особистий рахунок позивача негайно після винесення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що особи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2016 у справі №826/4573/16, частково зміненою постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2016, задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України та визнано протиправним і скасовано наказ про його звільнення з роботи та стягнуто з Генеральної прокуратури України на його користь середній заробіток у розмірі 23 742,00 грн. Однак вказане рішення суду станом на час звернення позивача до суду з цим позовом не виконане, зокрема, на роботі його не поновлено, середній заробіток у розмірі 23 742,00 грн. не виплачено, що позбавило позивача можливості забезпечувати сім'ю та отримувати гідний заробіток.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.06.2016 по 01.12.2017 в розмірі 259 191,36 грн. (двісті п'ятдесят дев'ять тисяч сто дев'яносто одна гривня 36 коп.). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою Генеральна прокуратура України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що рішення про поновлення позивача не приймалось, тому відсутні підстави для виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того відповідачем зазначено, що судом першої інстанції невірно встановлено кількість робочих днів, внаслідок чого невірно визначена сума стягнення судового збору.

Не погоджуючись з прийнятою постановою в частині визначення суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.06.2016 по 01.12.2017 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняти нове рішення, про збільшення суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинно здійснюватись з коригуванням на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Відзив (заперечення) на апеляційні скарги позивачем та відповідачем не надано.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції й відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права. Водночас відповідач заперечував проти вимог та доводів апеляційної скарги позивача.

Позивача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги відповідача заперечував та просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність. Водночас позивач підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині суми стягнення й ухвалити в цій частині нове рішення, з урахуванням його вимог.

Відповідно до положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідач, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Генеральної прокуратури України задоволенню не підлягає, тоді як апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду слід змінити з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції наказом Генеральної прокури України №300-ц від 15.03.2016 року, радника юстиції ОСОБА_3 звільнено з посади старшого прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України у зв'язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України відповідно до вимог пункту 9 частини 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" та пункту 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

В подальшому постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2016 у справі №826/4573/16 частково задоволено позовні вимог ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України. Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 15.03.2016 №300-ц «Про звільнення ОСОБА_3 з посади старшого прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України у зв'язку із реорганізацією органів прокуратури та скороченням кількості прокурорів Генеральної прокуратури України». Стягнуто з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.03.2016 по 06.06.2016 у сумі 36 933,12 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2016 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва частково від 06.06.2016 змінено, а саме змінено суму середнього заробітку, що підлягає стягненню з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_3 з 36 933,12 грн. на 23 742,00 грн. В іншій частині постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач неодноразово звертався до відповідача стосовно виконання постановлених на його користь вищевказаних судових рішень.

Проте листом від 15.07.2016 №11/1-22876-16 Генеральна прокуратура України повідомила позивача про невиконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2016 у справі №826/4573/16 у зв'язку з її оскарженням в апеляційному порядку. Водночас зазначила, що виконання рішення суду здійснюватиметься в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Листом від 24.10.2016 позивач направив до Генеральної прокуратури України копію вищевказаної постанови Київського апеляційного адміністративного суду для виконання.

Листом від 09.11.2016 №11-22876-16 Генеральна прокуратура України повідомила позивача про оскарження постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2016 у справі №826/4573/16 в касаційному порядку, зазначивши, що виконання судових рішень у цій справі здійснюватиметься відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Листом від 12.08.2016 №11-22876-16 Генеральна прокуратура України також повідомила ОСОБА_3 про те, що вищевказані судові рішення будуть виконуватися у порядку, визначеному законом України «Про виконавче провадження», а підстави для його призначення на посади в центральному апараті Генеральної прокуратури України відсутні.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, з метою поновлення своїї прав ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про часткове задоволення позову, прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру".

Разом з тим, вказаний Закон не регулює питання поновлення незаконно звільнених працівників прокуратури та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/202 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Відтак, у спірних правовідносин, поміж іншого, підлягають застосуванню загальні норми Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Наведені норми вказують, що незаконно звільненому працівникові належить виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь час вимушеного прогулу, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника.

Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Як встановлено постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2016 у справі №826/4573/16, звільнення ОСОБА_3 відбулося з порушенням статей 36, 42, 43 Кодексу законів про працю України, оскільки Генеральною прокуратурою України не було виконано свого обов'язку та не враховано права позивача на переважне залишення на роботі та не запропоновано іншу вакантну посаду. При цьому відповідачем не враховано волевиявлення позивача та згоду на заміщення вакантних посад. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що наказ Генеральної прокуратури України про звільнення позивача є протиправним і підлягає скасуванню.

Крім того до суду апеляційної інстанції було надано наказ Генеральної прокуратури України №174 від 28.02.2018 про поновлення ОСОБА_3 на посаді старшого прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ Головного управління нагляду у кримінальному провадженні Генеральної прокуратури України

Згідно з ч. 2 ст.235 Кодексу законів про працю України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до позиції зазначеній у постанові Верховного Суду України від 14 січня 2014 року справа №21-395а13 суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

В п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, щодо наявності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Так судом першої інстанції відповідно до наданої Генеральною прокуратурою України від довідки №18-857 вих-16 від 25.04.2016 та довідки №18-14 зп від 10.01.2018 було визначено середньоденний заробіток позивача - 659,52 грн. Також було визначено, що з відповідача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.06.2016 по 01.12.2017 становить 393 робочих днів, а середній заробіток відповідно складає 259 191, 36 грн.

Разом з цим судом першої інстанції при прийнятті рішення було невірно зазначено кількість днів, за які необхідно здійснити виплату та відповідно невірно визначено суму середньоденного заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу.

Відповідно до листів Міністерства соціальної політики №11535/0/14-16/13 від 05.08.2016 та №10846/0/14-15/13 від 20.07.2015 визначено розрахунок норм робочого часу на 2016 та 2017 роки та визначено кількість робочих днів на кожен календарний місяць відповідного року.

Час вимушеного прогулу з 07.06.2016 по 01.12.2017 становить 374 робочих днів, в тому числі у 2016 році 145 робочих днів, у 2017 році - 229 робочих днів.

Водночас пунктом 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 встановлено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв'язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати можуть провадитися, якщо це передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов'язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №657 від 30.08.2017 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури», з 06.09.2017 працівникам прокуратури було підвищено посадові оклади.

Водночас у зв'язку зі змінами законодавства в період вимушеного прогулу позивача посаду старшого прокурора відділу Генеральної прокуратури України були виключено зі штату.

Разом з цим на виконання вимог ухвали Київського апеляційного адміністративного суду Генеральною прокуратурою України надати розрахунок середньодобового та середньомісячного заробітку включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу з 07.06.2016 по 01.12.2017, з урахуванням суми на яку підвищувалась заробітна плата працівникам Генеральної прокуратури України з коригуванням на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів відповідно до п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 та накази про поновлення позивача на посаді, відповідачем було надані лише пояснення та копії наказів про поновлення та призначення ОСОБА_3

Водночас позивачем було надано до суду відповідь Генеральної прокуратури України №18-67 звих-18 від 15.05.2018, в якій проінформовано, що коефіцієнт підвищення посадового окладу прокурора відділу Генеральної прокуратури України з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №657 від 30.08.2017 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» та п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 становить 2,54.

Оскільки рішенням суду у справі №826/4573/16, що набрало законної сили, було стягнуто середній заробіток за час вимушеного за період з 16.03.2016 по 06.06.2016, ОСОБА_3 необхідно здійснити нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.06.2016 по 01.12.2017, а саме 374 днів вимушеного прогулу * 659,52 грн. (середньоденний заробіток позивача) та з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу за відповідний період 2,54.

Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за зазначений період складатиме 309 971,2 грн.

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні із зазначенням суми стягнення за час вимушеного прогулу.

Нормами статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконано.

Надані докази були оцінені судом першої інстанції, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам статті 86 КАС України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити постанову суду першої інстанції в частині щодо суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, встановивши, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 317, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України -залишити без задоволення .

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення наступним чином:

«Стягнути з Генеральної прокуратури України (м. Київ, 01011, вул. Різницька,13/ 15, ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 07.06.2016 по 01.12.2017 у розмірі 309 971,20 грн. без утримання податків й інших обов'язкових платежів».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст виготовлено 23 травня 2018 року.