Справа № 208/5097/16-а
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"16" травня 2018 р. справа № 208/5097/16-а
м. Дніпро

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

на постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 07 червня 2017 р. (суддя Похваліта С.М., м. Кам'янське)

у справі № 208/5097/16-а

за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У серпні 2016 року позивачі звернулися до суду першої інстанції з позовом, в якому просили:

- зобов'язати Дніпродзержинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області перерахувати та поновити виплату пенсії за віком як науковому працівнику ОСОБА_1 в розмірах відповідно до чинного законодавства, як непрацюючому пенсіонеру та надбавкою як дитині війни з 07 жовтня 2009 р.;

- зобов'язати Дніпродзержинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області перерахувати та поновити виплату пенсії за віком як науковому працівнику ОСОБА_2 в розмірах відповідно до чинного законодавства, як непрацюючому пенсіонеру та надбавкою як дитині війни з 07 жовтня 2009 р.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 07 червня 2017 р. задоволено клопотання представника позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено позивачам ОСОБА_1, ОСОБА_2 строк звернення до суду із адміністративним позовом до Кам'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобов'язання вчинити дії.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 07 червня 2017 р. позов задоволено частково, а саме:

- зобов'язано Кам'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області здійснити перерахунок пенсії за віком ОСОБА_1 із надбавкою як дитині війни з 07 жовтня 2009 року;

- зобов'язано Кам'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області здійснити перерахунок пенсії за віком ОСОБА_2 із надбавкою як дитині війни з 07 жовтня 2009 року.

Постанова в частині задоволених позовних вимог мотивована їх обґрунтованістю.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що судом неправильно застосовано норми абз. 4 п. 1.5, п. 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

04.07.2016 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 взято на облік в управлінні на виконання постанови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 22.03.2016 по справі № 208/235/16-а.

Позивачі через представника за довіреністю ОСОБА_3 звернулись із заявами про поновлення їм виплати пенсії за віком як науковим працівникам.

Відповідач листами від 07.07.2016 р. № 5369/03/40 та № 5370/03/40 відмовив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволенні зазначеної заяви.

Відповідно до п. 2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Пункт 4.12 Порядку № 22-1 вказує, що при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера.

Згідно з абз. 4 п. 1.5 Порядку № 22-1 заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Заява на запит пенсійної справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особисто до управління не надавалась.

Безпідставність вимог позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цій частині була встановлена при розгляді справи № 208/235/16-а.

Таким чином, поновити виплату пенсії за віком як науковим працівникам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідач не має підстав.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що право на отримання пенсії та соціальних послуг в солідарній системі мають, зокрема громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого ним пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку, і мають необхідний страховий стаж для призначення відповідного виду пенсії.

Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не передбачено питання пенсійного забезпечення громадян України, які мешкають за кордоном та виїхали на постійне місце проживання, а саме до держави Ізраїль. Між урядами України та Ізраїлю не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення громадян України, які постійно проживають на території держави Ізраїль.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2018 р. задоволено клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та замінено відповідача - Кам'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав.

Представник позивачів, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, що не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до записів у трудових книжках позивачів:

- 30.06.2000 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звільнено за власним бажанням у зв'язку з переходом на пенсію відповідно до ст.38 КЗпП;

- 27.07.2001 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, звільнено за власним баханням у зв'язку з переходом на пенсію наукового працівника відповідно до ст.38 КЗпП.

Відповідно до доводів представника позивачів ОСОБА_3 позивачі до вересня 2001 р. проживали у Калінінському районі АДРЕСА_1, отримували пенсію за віком та надалі виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв'язку з чим виплату пенсій їм було припинено.

04.07.2016 року представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до Дніпродзержинського управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області із заявами, в яких просив перерахувати та поновити виплату ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пенсій за віком як науковим працівникам в розмірах відповідно до чинного законодавства, та як дітям війни з 07 жовтня 2009 року.

Листами від 07 липня 2016 р. № 5370/05/40, № 5369/05/40 представника позивачів повідомлено, що Дніпродзержинським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Дніпропетровської області взято на облік ОСОБА_1, ОСОБА_2 відповідно до постанови Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 22.03.2016 по справі № 208/235/16-а. Для призначення пенсії за віком як науковим працівникам підстави відсутні, оскільки наданий пакет документів не відповідає вимогам Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність".

Щодо перерахунку пенсії, то відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не передбачено питання пенсійного забезпечення громадян України, які мешкають за кордоном та виїхали на постійне місце проживання, а саме до держави Ізраїль.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачі мають право на поновлення та перерахунок пенсії за віком позивачам із надбавкою як дитині війни з 07 жовтня 2009 року, оскільки:

- позивач ОСОБА_1 народився у ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому на час закінчення Другої світової війни у 1945 році він мав вік - 10 років, а позивач ОСОБА_2 народилась у ІНФОРМАЦІЯ_1 та її вік складав 7 роки. Отже, позивачі мають право на надбавку до пенсії як дітям війни відповідно до Закону України "Про соціальний захист дітей війни";

- рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визначено, що пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). З дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон;

- врегулювання питання на законодавчому рівні щодо виплати пенсій громадянам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та відсутність вирішення даного питання щодо громадян України, які постійно проживають за кордоном, та яким пенсія виплачувалась за місцем останнього проживання в Україні на тимчасово окупованій території України або району проведення антитерористичної операції, за практикою Європейського Суду з прав людини породжує дискримінацію громадян;

- позивачі мають право на перерахування та поновлення виплати пенсії за віком із надбавкою до пенсії як дитині війни з 07 жовтня 2009 року, але в частині здійснення перерахунку та поновлення виплати пенсії за віком як науковим працівникам суд не вбачає підстав, оскільки з наданих позивачем документів відсутні відомості того, що останні отримували пенсію саме як наукові працівники;

- Кам'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області є територіальним органом Пенсійного фонду України, до повноважень якого, зокрема входить здійснення обліку пенсіонерів. Як наведено в постанові Вищого адміністративного суду України від 06.10.2015 р. не врегулювання питання визначення територіальних підрозділів для цієї категорії осіб не може бути підставою для обмеження конституційних прав та свобод.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивачів з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність" пенсійне забезпечення наукових (науково-педагогічних) працівників здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до п. 16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції до 7 жовтня 2009 року) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції до 7 жовтня 2009 року) у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В рішенні Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначено, що оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

В постанові від 12.05.2015 р. по справі №21-180а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що "з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону".

Отже, з дня набрання чинності рішенням № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року позивачам поновлено їх право на отримання раніше призначеної пенсії.

Відповідно до матеріалів справи, постановою Заводського районного суд м. Дніпродзержинська від 22 березня 2016 року у справі № 208/235/16-а адміністративний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Управління Пенсійного Фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та спонукання до вчинення дії задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області щодо не взяття на облік ОСОБА_1, ОСОБА_2;

- зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області взяти на облік ОСОБА_1, ОСОБА_2.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Посилання відповідача на те, що постановою Заводського районного суд м. Дніпродзержинська від 22 березня 2016 року у справі № 208/235/16-а встановлено безпідставність вимоги позивачів в частині поновлення виплати пенсії, у цій справі є помилковим, оскільки вказані висновки суду були здійснені за інших обставин.

Так, спірні відносини у справі № 208/235/16-а виникли у зв'язку зі зверненням позивачів у квітні 2010 р. до відповідача із заявами про поновлення виплати пенсій та відмови заявникам листами № 12690/К-11 та № 12691/К-11 від 05.05.2010 р., що не позбавляє права позивачів звернутися повторно до територіального управління Пенсійного фонду України із заявами про поновлення виплати пенсії.

Відповідно до матеріалів справи 04.07.2016 року представник позивачів ОСОБА_3 звернувся до відповідача із заявами, в яких просив перерахувати та поновити виплату ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пенсій за віком як науковим працівникам в розмірах відповідно до чинного законодавства, як дітям війни з 07 жовтня 2009 року.

Листами від 07.07.2016 р. № 5370/05/40, № 5369/05/40 відповідачем фактично відмовлено у задоволенні заяви представника позивачів з тих підстав, що наданий пакет документів не відповідає вимогам Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність" та відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не передбачено питання пенсійного забезпечення громадян України, які мешкають за кордоном та виїхали на постійне місце проживання, а саме до держави Ізраїль.

На думку колегії суддів, така обставина як проживання за кордоном не може бути перешкодою для реалізації позивачами свого права на отримання пенсії за віком у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Конституції України норми Конституції є нормами прямої дії. Вони застосовуються безпосередньо, незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р., зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення). У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.50, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні у справі "Будченко проти України" від 24.07.2014р. №38677/06 ЄСПЛ зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням цієї статті у зв'язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідачем не спростовується та матеріалами справи підтверджується, що позивачі є громадянами України.

Таким чином, позивачі, проживаючи в Ізраїлі як громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України є неправомірним незалежно від того чи передбачено чинним законодавством України механізм реалізації такого права.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Відповідно до п. 2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

Особи, які одержували пенсію від інших органів і звертаються до органів, що призначають пенсію, надають документ, що підтверджує розмір пенсії, строки її виплати та дату зняття з обліку за попереднім місцем отримання.

Відповідно до п. 1.5 Порядку № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії. Заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до п. 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі (п. 4.2 Порядку № 22-1).

Відповідно до п. 4.3 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Отже, поновлення виплати пенсії здійснюється лише на підставі заяви особи, що подається до територіального органу Пенсійного фонду, за результатом розгляду якої територіальний орган Пенсійного фонду приймає певне рішення. Крім того, пенсійна справа, на підставі матеріалів якої здійснюється поновлення виплати пенсії, витребовується на підставі заяви пенсіонера територіальним органом Пенсійного фонду, до якого звертається пенсіонер із заявою про поновлення виплати пенсії.

Органом, в якому позивачі перебувають на обліку, постановою Заводського районного суд м. Дніпродзержинська від 22 березня 2016 року у справі № 208/235/16-а визначено Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська, правонаступником якого є відповідач у цій справі.

Відповідно до пенсійних посвідчень № 44375/17 та № 37882/17, копії яких є в матеріалах справи, позивачам були призначені пенсії за віком.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України (в редакції, чинній на час вирішення спору судом першої інстанції) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 наведеної статті (в редакції, чинній на час вирішення спору судом першої інстанції) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу непоновлення позивачам пенсії за віком як науковим працівникам відповідно до Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність", а не пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Отже, суд першої інстанції помилкового вийшов за межі позовних вимог та прийшов до висновку про задоволення позову шляхом зобов'язання відповідача поновити та перерахувати позивачам пенсію за віком як дітям війни з 07 жовтня 2009 року.

Позивачі через свого представника зверталися до територіального управління Пенсійного фонду України із заявами від 06.10.2015 року, від 04.07.2016 року про поновлення виплати пенсій як науковим працівникам, на які листами від 07.07.2016 року та від 13.10.2015 року отримали відмови.

Проте, зазначені відмови у цій справі позивачами не оскаржуються, тобто позивачами у цій справі не оскаржуються неправомірні, на їх думку, рішення суб'єкта владних повноважень, за наслідком скасування яких може бути поновлено порушене право позивачів.

Крім того, належні та допустимі докази того, що позивачам призначалися пенсії за віком саме як науковим працівникам в матеріалах справи відсутні, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність обґрунтованих підстав для поновлення позивачам пенсії за віком саме як науковим працівникам.

Як вбачається з опису документів, доданих до заяв від 06.10.2015 року, представником позивачів територіальному управлінню Пенсійного фонду України були надані копії таких документів, як: трудова книжка, диплом кандидата наук, атестат доцента, атестат почесного професора, - які, як встановлено у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ніким не засвідчені. Відповідно до п. 1.5 Порядку № 22-1 із заявою на запит пенсійної справи ані позивачі, ані їх представник до територіального управління Пенсійного фонду України не подавали.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку про відмову позивачам у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування постанови з прийняттям нової- про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити.

Постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 07 червня 2017 р. у справі № 208/5097/16-а скасувати.

В позові відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, та з підстав, вказаних у частині 5 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 22.05.2018 р.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко