Справа № 640/20040/17
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2018-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 р. м. ХарківСправа № 640/20040/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Пянової Я.В.

суддів: Чалого І.С. , Зеленського В.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13.04.2018 (головуючий суддя Зуб Г.А., м. Харків, повний текст складено 13.04.18 р.) по справі № 640/20040/17

за позовом ОСОБА_1

до Інспектора роти № 6 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у м. Харкові - лейтенанта поліції ОСОБА_2

третя особа: Управління патрульної поліції м. Харкова

про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач), звернувся до суду з позовом до Інспектора роти № 6 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у м. Харкові - лейтенанта поліції ОСОБА_2 (далі - Інспектор роти № 6 батальйону № 2 УПП у м. Харкові ОСОБА_2, відповідач), третя особа: Управління патрульної поліції м. Харкова (далі - УПП м. Харкова), в якому просив суд постанову серії БР №855205 від 14.12.2017 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, яка складена відповідачем відносно позивача, визнати незаконною та скасувати.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.04.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БР № 855205 від 14.12.2017 року відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове - про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зауважує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що при накладенні адміністративного стягнення не були допущені порушення діючого законодавства, що регулює порядок накладення адміністративного стягнення.

Так, позивач зазначає, що справи про адміністративні правопорушення, відповідальність за які передбачена зокрема ст. 122 КУпАП, підлягають розгляду за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Отже, у випадку скороченого провадження у справі про адміністративне правопорушення, своєчасність, всебічність, повнота, об'єктивність з'ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечується її розглядом за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справи про адміністративні правопорушення, що надає особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, достатні можливості для реалізації її процесуальних прав, закріплених у статтях 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу.

Оскільки на підставі наданого відповідачем відеозапису судом встановлено, що спірна постанова у справі про адміністративне правопорушення була винесена відразу ж безпосередньо на місці вчинення адміністративного правопорушення, то можна дійти висновку, що розгляд справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, здійснювався з грубим порушенням вимог чинного законодавства України та носив формальний характер, переконання про винність позивача у скоєнні даного правопорушення була висловлена співробітником Управління патрульної поліції в м. Харкові наперед, що призвело до порушення прав позивача, передбачених статтею 268 КУпАП.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки висновки суду не відповідають нормам матеріального права, зокрема положенням КУпАП та висновкам Конституційного Суду України, за результатами офіційного тлумачення положень частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Окрім того, позивач зазначає, що відповідач не мав права розглядати справу на місці вчинення адміністративного правопорушення без складання протоколу, оскільки ОСОБА_1 не погоджувався з прийнятим рішенням по справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КпАП України та накладення адміністративного стягнення. Доказами незгоди апелянта з винесеною постановою та її складанням є зауваження та заперечення в бланку самої постанови.

При цьому, позивач посилається на рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 р. по справі № 1-11/2015 та ухвалу Вищого адміністративного суду України № 281/453/16-а від 18 липня 2017 року.

Також, в обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач не подав у встановлений судом строк відзив разом з доказами, він не виконав обовязок, визначений ст. 162 КАС України, а саме: не направив копію відзиву позивачу, про що свідчить відсутність в додатках до відзиву і в матеріалах страви будь-яких доказів щодо направлення копії відзиву позивачу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, всупереч ст. 79 КАС України, прийняв недопустимі докази до розгляду та поклав їх в основу прийнятого рішення.

Крім того, позивач в апеляційній скарзі заперечує наявність складу правопорушення, зазначаючи, що він не здійснював проїзд на заборонений червоний сигнал світлофору, а на наданому відеозаписі не міститься відомостей, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, а тим більше визнання позивачем факту вчинення такого правопорушення.

З огляду на викладене, на думку позивача, при ухваленні оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції не було дотримано вимог чинного законодавства.

В апеляційній скарзі позивач просив розгляд справи здійснювати за його відсутності.

Сторони в судове засідання не прибули, були повідомлені належним чином про дату, час та місце слухання справи.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання, призначеного на 24.05.2018 року, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що 14 грудня 2017 року інспектором роти № 6 батальйону № 2 УПП у м. Харкові ОСОБА_2 складено постанову серії БР № 855205 по справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, за якою на нього накладено штраф у розмірі 425,00 грн.

Не погодившись з вказаною постановою, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому в обґрунтування своєї позиції зазначив, що відповідачем протиправно, необґрунтовано та безпідставно, порушуючи його права та охоронювані законом інтереси, було складено вищезазначену постанову серії БР № 855205 від 14 грудня 2017 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності оскаржуваної постанови, оскільки вина позивача у правопорушенні доведена письмовими доказами та наданим відеозаписом. Факт вчинення позивачем правопорушення зафіксований у встановленому законом порядку і доведений відповідачем належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до положень статті 1 КУпАП основним завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно з ст. 6 Закону України Про Національну поліцію поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України Про Національну поліцію під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України Про Національну поліцію поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України Про Національну поліцію визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно з частиною 5 статті 14 Закону України Про дорожній рух учасникам дорожнього руху ставиться в обов'язок знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України Про дорожній рух визначається Правилами дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001р. №1306 (із змінами та доповненнями).

Згідно з п. 1.1. ПДР, ці Правила відповідно до Закону України Про дорожній рух встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Відповідно до п. 1.9. ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесенні постанови в справі про адміністративне правопорушення серії БР № 855205 від 14 грудня 2017 року, інспектором роти № 6 батальйону № 2 УПП у м. Харкові ОСОБА_2 встановлено, що 14.12.2017 року о 16 год. 07 хв. в м. Харків, на перехресті з вул. Полтавський Шлях, позивач проїхав на заборонений, а саме на червоний сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3е ПДР України, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП.

Відповідальність за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122 КпАП України, настає в разі порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного розїзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами звязку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Відповідно до п. 8.7.3 е ПДР України червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

Згідно з ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

В свою чергу, згідно з п.1 ст. 247 КпАП України обов'язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 251 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. ч. 1 та 4 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Приписами ст. 75 КАС України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про Національну поліцію" поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

В ході розгляду справи судом апеляційної інстанції досліджено відеозапис з нагрудної камери поліцейського.

На зазначеному відеозаписі зафіксовано факт проїзду автомобіля на заборонений (червоний) сигнал світлофора, за яким відразу прослідувала поліція та зупинила зазначене авто.

Колегія суддів наголошує на тому, що з вказаного відеозапису вбачається, що на перехресті на той час був лише один автомобіль, котрий здійснив проїзд на червоний сигнал світлофору та за яким і прослідував наряд поліції, та яким при зупинці виявився автомобіль LEXUS TL 570 н.з. АХ0003АН під керуванням ОСОБА_1

Вищезазначене спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність відомостей, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, а саме проїзд на заборонний червоний сигнал світлофору.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення відповідачем вимог КУпАП, що виразилося у не складанні протоколу про адміністративне правопорушення, колегією суддів не приймаються до уваги через таке.

Законом України від 14 липня 2015 року №596-VII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху ст. 258 КУпАП було доповнено новою частиною, якою розширено перелік випадків, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п'ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п'ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев'ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195).

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за N 1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року, N 1408/27853 у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених частинами першою, другою і третьою статті 122 КУпАП.

Відповідно до абз. 2 п. 5 Інструкції поліцейські складають протоколи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачені частинами четвертою і сьомою статті 121, частинами третьою і четвертою статті 122, статтями 122-2, 122-4, 122-5, частинами другою і третьою статті 123, статтею 124, частиною четвертою статті 127, статтями 127-1, 130, 139, частиною четвертою статті 140, 188-28 КУпАП.

З аналізу зазначених норм вбачається відсутність обов`язку поліцейського складати протокол у випадку вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 122 КУпАП.

В ході розгляду справи встановлено, що 14 грудня 2017 року відносно ОСОБА_1 було складено постанову серії БР № 855205 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КпАП України та накладено адміністративне стягнення в розмірі 425 (чотириста двадцять пять) гривень 00 коп.

Зі змісту постанови вбачається, що 14.12.2017 року о 16 год. 07 хв. в м. Харків, на перехресті з вул. Полтавський Шлях, позивач проїхав на заборонний, а саме на червоний сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3е ПДР України.

Колегія суддів зауважує, що, враховуючи приписи п. 5 Інструкції, а також вчинення заявником адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 122 КУпАП, дії відповідача щодо винесення виключно постанови про притягнення до адміністративної відповідальності без складення відповідного протоколу є правомірними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

Вищезазначена позиція підтверджена правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 12.03.2018 року по справі №751/6165/17.

Окрім того, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зауважує на те, що відповідач не мав права проводити розгляд справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки, а повинен був зробити це, тобто винести постанову, за місцем знаходження органу, уповноваженого розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Згідно з рішенням Конституційного суду України № 5-рп/2015 від 26 травня 2015 року положення ч. 1 ст. 276 КУпАП, яке передбачає, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення за місцем його вчинення визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

В мотивувальній частині свого рішення Конституційний суд України вказав, що у ч. 1, 2 ст. 258 Кодексу визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом. Скорочене провадження у справах про адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу.

Таким чином, в цій справі Конституційним судом України зроблений висновок про відмінність справ про адміністративні правопорушення, які можуть бути розглянуті уповноваженим законом органом безпосередньо на місці вчинення правопорушення або за місцем знаходження цього органу.

Як вже зазначалося вище, Законом України від 14 липня 2015 року №596-VII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху ст. 258 КУпАП було доповнено новою частиною, якою розширено перелік випадків, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених ч. 2 цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Таким чином, доводи позивача з приводу неналежного місця розгляду справи про адміністративне правопорушення є безпідставними.

Отже, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач діяв відповідно до покладених на нього повноважень, з дотриманням процесуальних процедур. Оскаржуване рішення прийняв на підставі наявних у нього доказів, які ним були оцінені відповідно до вимог закону.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки відповідач не подав у встановлений судом строк відзив разом з доказами, він не виконав обовязок, визначений ст. 162 КАС України, а саме: не направив копію відзиву позивачу, а суд, в свою чергу, прийняв недопустимі докази до розгляду та поклав їх в основу прийнятого рішення, колегією суддів також не приймаються до уваги з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

В ході розгляду справи досліджено відеозапис, зроблений нагрудною відеокамерою з місця вчинення адміністративного правопорушення від 14.12.2017 року, наданий відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції в якості доказу вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Надаючи правову оцінку даного відеозапису, колегія суддів наголошує на тому, що із переглянутого відео встановлений факт вчинення ОСОБА_1 проїзду на заборонний червоний сигнал світлофора.

Доводи про подання невчасно до суду першої інстанції відзиву та відеозапису не спростовують наявності вчинення позивачем правопорушення та не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність постанови у справі про адміністративне правопорушення серії БР № 855205 від 14.12.2017 року.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для її скасування, а отже і для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв'язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 286, 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, 316, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13.04.2018 по справі № 640/20040/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та відповідно до ст. 272 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст постанови складено 24.05.2018.