Справа № 826/16382/17
Суддя: Бужак Н.П.
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Троян Н.М.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2018 року, головуючий суддя Шевченко Н.М., судді: Аверкова В.В., Бояринцева М.А., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Національного банку України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до НБУ в якому просив: визнати незаконною відповідь НБУ про те, що інформація про ІР-адреси пристрою банківської установи, з якої останній здійснює банківські операції (система «клієнт-банк») не становить банківську таємницю та може бути віднесена до конфіденційної інформації відповідно до ст. 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації»; зобов'язати НБУ надати відповідь позивачу щодо віднесення інформації про ІР-адреси пристрою клієнта банківської установи, з якої останній здійснює банківські операції (система «клієнт-банк») до банківської таємниці відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльністю».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2018 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з'явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 07.09.2017 року звернувся до Національного банку України із запитом щодо надання публічної інформації, в якому просив надати відповідь, чи являється інформація про ІР-адреси пристрою клієнта банківської установи, з якого останній здійснює банківські операції (система "Клієнт-банк"), банківською таємницею.

15.09.2017 року відповідач листом № 56-0005/63889 надав відповідь на запит, в якому повідомив, що запитувана інформація не становить банківську таємницю та може бути віднесена до конфіденційної інформації відповідно до ст. 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

У подальшому ОСОБА_2 повторно звернувся до Національного банку України зі скаргою.

Листом за № 56-0005/68511 від 06.10.2017 року Національний банк України повідомив позивача про те, що інформація про ІР-адреси пристрою клієнта банківської установи, з якого останній здійснює банківські операції (система "Клієнт-банк"), не становить банківську таємницю та може бути віднесена до конфіденційної інформації відповідно до ст. 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Позивач вважає, що інформація про ІР- адреси пристрою клієнта банківської установи, з якого останній здійснює банківські операції (система "Клієнт-банк"), становить банківську таємницю та має бути збережена банківською установою, в якій обслуговується клієнт.

Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог та зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно статті 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується:

1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;

4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

5)здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;

6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" доступ до інформації забезпечується шляхом:

1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб - порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом;

2) надання інформації за запитами на інформацію.

Положеннями частини першої статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; 4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Приписами частини першої статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації зобов'язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Національний банк України у відповідь на запит позивача від 07.09.2017 надав інформацію про те, що інформація про ІР - адреси пристрою клієнта банківської установи, з якого останній здійснює банківські операції (система "Клієнт-банк"), не становить банківську таємницю та може бути віднесена до конфіденційної інформації відповідно до ст.7 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

ІР-адреса це ідентифікатор (унікальний числовий номер) мережевого рівня, який використовується для адресації компютерів чи пристроїв у мережах, які побудовані з використанням протоколу ТСР/ІР. У мережі Інтернет потрібна глобальна унікальність адрес, у разі роботи в локальній мережі - у мережах мережі.

Статтею 32 Конституції України визначено право людини на невтручання в її особисте життя. Крім того, не допускається збирання, зберігання, використання поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно з приписами Закону України "Про захист персональних даних", персональними даними є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

У своєму рішенні № 2-рп/2012 від 20.01.2012р. Конституційний суд України дав офіційне тлумачення положенням статті 32 та статті 34 Конституції України і вказав:

- Інформацією про особу та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового або майнового характеру, обставини, події, відносини тощо, які пов'язані з особою та членами її сім'ї. Така інформація про особу є конфіденційною.

- Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Це порушення Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про захист персональних даних" і Конституції України.

Положеннями ст. 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов.

Відповідно до вимог ст. 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банківською таємницею є інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку.

Цією ж статтею визначено перелік інформації та відомостей, що відносять до поняття банківська таємниця:

1) про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України;

2) про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, та здійснені ним угоди;

3) про фінансово-економічний стан клієнтів;

4) про системи охорони банку та клієнтів;

5) про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності;

6) стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація;

7) щодо звітності банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню;

8) про коди банків для захисту інформації.

9) інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності.

Інформація про банки чи клієнтів, що збирається під час проведення банківського нагляду, становить банківську таємницю.

Національний банк України видає нормативно-правові акти з питань зберігання, захисту, використання та розкриття інформації, що становить банківську таємницю, та надає роз'яснення щодо застосування таких актів.

Отже, Законом України "Про банки і банківську діяльність" визначено чіткий перелік інформації та відомостей, які становлять банківську таємницю.

Також зазначеним Законом визначено, що до компетенції Національного банку України відноситься питання надання роз'яснення щодо застосування законодавства про віднесення інформації до банківської таємниці.

Судом першої інстнації встановлено, що Національним банком України надано обґрунтовану та повну відповідь на інформаційний запит позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на ту обставину, що предметом адміністративного позову ОСОБА_2 являється визнання протиправною відповіді на запит, що в свою чергу суперечить вимогам адміністративного судочинства, яке визначає, що порушення прав чи інтересів особи може виявлятися при наявності рішень, дій, чи бездіяльності.

Крім того, позовна вимога стосовно зобов'язання Національного банку України надати відповідь ОСОБА_2 щодо віднесення інформації про ІР-адреси пристрою клієнта банківської установи до банківської таємниці відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» не може бути задоволена, оскільки суд не може підміняти діяльність НБУ під час виконання ним своїх повноважень, визначених Законом, надати відповідь на звернення таким чинном, як вважає за правильне.

Виходячи з вимог Кодексу адміністративного судочинства, суд наділений повноваженнями визнавати протиправними дії, бездіяльність чи рішення суб'єкта владних повноважень та з урахуванням встановленого порушення прав, інтересів осіб, може зобов'язати такого суб'єкта поновити порушене право у певний спосіб. Проте, суд не може зобов'язувати відповідача надати відповідь позивачу сааме такого змісту, як зазначив позивач у позовній заяві, оскільки відповідь має бути надана у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Також колегія суддів зазначає, що відповідач вже надавав відповідь позивачу щодо віднесення інформації про ІР-адреси пристрою клієнта банківської установи, з якого останній здійснює банківські операції (система "Клієнт-банк").

Що стосується посилання апелянта на рішення Європейського Суду з прав людини стосовно позиції стосовно ІР-адреси, то колегія суддів вважає, що зазначені рішення стосуються конкретних справ та встановлених порушень та повинні застосовуватись у разі встановлення національним судом аналогічних порушень.

У данному випадку, колегія суддів вважає, що висновки, викладені у рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва, не суперечать зазначеним в апеляційній скарзі висновкам, викладених у рішеннях Європейського Суду з прав людини.

Також колегія суддів не може прийняти до уваги посилання апелянта на рішення судів, які долучені до апеляційної скарги, у кримінальних провадженнях, оскільки такі рішення ніякого відношення до даної справи не мають, а зазначення у них про надання дозволу доступу до банківських справ, у т.ч. до ІР-адрес, не свідчить, що ІР-адреса є банківськрою таємницею.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про законінсть та обгрунтованість рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 березня 2018 року.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішеннят Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2018 року.

Згідно ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визначає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2018 року - без змін.

Потанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Повний текст виготовлено: 23 травня 2018 року.