Справа № 826/5834/16
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2018-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2018 року № 826/5834/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу:

за позовом Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 44 від 09.03.2016 та про зобов'язання Державну міграційну службу України визнати громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, закони України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та зазначає про протиправність рішення Державної міграційної служби України № 44 від 09.03.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він побоюється за своє життя в зв'язку із тим, що особи, які не належать до провладного руху піддаються тортурам, насильству та переслідуванню. Також позивач вказує, що він бажає залишитися на території України, де має притулок, отримав освіту, постійне місце проживання, роботу та за 27 років постійного проживання створив міцні соціальні зв'язки.

Представник відповідача заперечив по суті заявлених позовних вимог з огляду на положення Конвенції про статус біженців 1951 року, Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженця за Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколу до неї 1967 року, Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та зазначив про відсутність підстав для визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, стверджує, що є громадянином Народної Республіки Бангладеш, мусульманин за релігійним переконанням, неодружений. До України прибув легально в 1988 році.

19.05.2015 позивач звернувся до Головного управління ДМС у м. Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві-анкеті та анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач, як на причину виїзду з країни постійного проживання зазначив, що він зазнає переслідування через політичні мотиви у Бангладеш, що робить неможливим його повернення.

Рішенням Державної міграційної служби України від 17.02.2016 № 55-16 відмовлено громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18.03.2016 позивач отримав повідомлення № 44 Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (із змінами та доповненнями, далі - Закон № 3671-VI) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з висновку Головного управління ДМС в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.08.2016, на підставі вивчення і аналізу матеріалів особової справи встановлено наступне.

У заяві-анкеті заявник зазначив, що зазнає переслідування на території своєї громадянської належності через політичні мотиви, а саме: через те, що він був членом опозиційної партії - «Націоналістична партія Бангладеш» (BNP). В ході проведення співбесіди заявник зазначив, що він до приїзду в Україну (1988 рік) був активним діячем Національної партії Бангладеш.

Головним управлінням ДМС в м. Києві зроблений висновок, що факти викладені заявником можуть вважатися правдоподібними, враховуючу дані з відкритих інформаційних джерел:

«Националистическая партия Бангладеш была основана в сентябре 1978 года генерал-майором Зиауром Рахманом, в результате объединения ряда разнородных политических организаций правого, центристского, левого толка и всех противников Лиги Авами. Победив на парламентских выборах 1979 года, НПБ сформировала однопартийное правительство. Находилась у власти до 1982 года. После смерти 30 мая 1981 года Зиаура Рахмана после очередного военного переворота, партию возглавила в 1984 году его вдова - Халеда Зиа. Партия находилась в оппозиции режиму генерала Эршада. На протяжении больше чем десяти лет партия находится в оппозиции.» (www.ru.wikipedia.org).

Разом з тим, Головним управлінням ДМС в м. Києві вказано, що аналіз тверджень пошукача захисту щодо обставин, які мали місце у Бангладеш дає підстави вважати, що вони суперечать один одному, тому не відповідають дійсності, виходячи з наступного.

Під час проведення співбесіди заявник зазначив, що він перед приїздом в Україну займався політичною діяльністю. Був активним діячем партії «НБП». Враховуючи нестабільну політичну ситуацію в країні, він захотів залишити країну. За допомогою брата вдалося виїхати до м. Москва, потім він потрапив до м. Харкова. В м. Харкові пробув рік. Після отримання направлення на навчання переїхав до м. Донецька. З 2000 року по 2014 рік жив в м. Горлівка. 06.08.2014 виїхав з м. Горлівка до м. Києва у зв'язку з воєнними діями.

Зі слів заявника, у зв'язку з тим, що на Батьківщині існує друга партія «ОСОБА_2» і вони переслідують «БНП», друзі сказали, що він знаходиться в чорному списку «ОСОБА_2». Заявник вказав, що боїться повертатися до країни свого походження Бангладеш, оскільки вважає, що факт наявності його у чорному списку «ОСОБА_2» є загрозою для його життя.

В ході проведення першої співбесіди, заявник вказав причину, через яку він не може повернутися до Бангладеш - знаходження в чорному списку «ОСОБА_2».

Проте, під час другої співбесіди, заявник зазначив, що не може повернутися в Бангладеш, тому що від друзів дізнався про знаходження його в списках «НБП» ще з років студентства. Через це йому загрожує небезпека.

В Реєстраційному листку на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник вказав, що до нього не застосовувалось фізичне насилля, яке було пов'язане з расовою, національною, релігійною належністю чи політичним поглядам. Проте, під час проведення співбесіди, заявник зазначив, що зазнавав фізичного насилля під час студентської демонстрації, що знову суперечить словам шукача захисту.

У висновку Головного управління ДМС в м. Києві також вказано, що заявник не обгрунтував свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами ні в заяві, ні під час співбесіди. У заявника не було жодних проблем із владою Бангладеш. Більше того, він перетнув кордон із паспортом, що свідчить про користування заявником захистом країни своєї громадянської належності.

Побоювання пошукача при поверненні в Бангладеш зазнати переслідування жодними достовірними доводами не підтверджуються, а носять характер припущень.

Отже, Головним управлінням ДМС в м. Києві зроблений висновок, що факти викладені заявником про те, що його місцем проживання і громадської належності є Бангладеш, а також те, що він міг бути членом Національної партії Бангладеш можуть вважатися правдоподібними. Проте, відсутність у заявника будь-яких документів, що посвідчують особу та надання суперечливих відомостей, викликає сумніви щодо правдоподібності його тверджень щодо наявності загрози в країні громадянської належності Бангладеш.

Як зазначено в додатку до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в ході проведення співбесіди заявник зазначив, що в кінці червня 2015 року він звертався до представників посольства Бангладеш щоб отримати паспорт. З офіційних джерел інформації відомо, що на даний час правлячою партією Народної Республіки Бангладеш є ОСОБА_2 (http://www.unian.net/world/869965-pravyaschaya-partiya-bangiadesh-vyiigraia-parlamentskie-vyiboryi.html). Тобто, вказаний факт свідчить про відсутність побоювань позивача з боку правлячої партії ОСОБА_2.

У додатку до висновку вказано також, що брат заявника є членом партії БНП. Зі слів заявника, його брата не переслідують через те, що він є членом партії. Також, під час проведення співбесіди, заявник повідомив, що останній раз спілкувався зі своїми родичами, які знаходяться в Бангладеш два тижні тому. Родичі заявника не повідомляли про те, що заявника розшукують на території Бангладеш.

Заявник зазначив загальновідомі факти про партію БНП (керівник, логотип, мета), проте не надав жодного документу, який би підтверджував факт участі в партії БНП.

Отже, заявник не повідомив органу міграційної служби жодних конкретних фактів особистого переслідування або загрози його життю, безпеці і свободі через існування загрози та побоювань застосування щодо нього смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Під час розгляду даної справи позивач зазначив, що він у випадку повернення до Бангладешу може стати жертвою переслідування на грунті політичної загрози, може піддаватися психічному та фізичному насильству, оскільки він довгий час перебував в іншій країні.

При цьому, позивачем також не надано суду жодних документів, які підтверджують факт його побоювань стати жертвою переслідувань чи погроз до нього зі сторони правлячої партії ОСОБА_2.

Разом з тим, необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісару ООН у справах біженців (згідно Конвенції 1951 р. та Протоколу 1967 р. стосовно статусу біженців), Женева, 1992 р., поряд із ситуаціями, вказаними в попередніх пунктах, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, має вказати на обґрунтовану підставу, чому вона особисто боїться стати жертвою переслідувань...

Для того, щоб вважатися біженцем, особа має продемонструвати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з однієї з причин, вказаних вище...

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Також може використовуватися інформація про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

З врахуванням вищевикладеного, на думку суду, відповідачем як суб'єктом владних повноважень вжито всі необхідні заходи для з'ясування обставин, наведених позивачем. При цьому, позивачем не пред'явлено доказів на підтвердження наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Разом з тим, суд приймає до уваги доводи позивача щодо безперервного проживання на території України з 1989 року, проте зазначає наступне.

Згідно з рішенням Міськрайонного суду міста Горлівка Донецької області від 04.11.2011 № 2-о-58/11, позивач звертався до суду з метою встановлення факту безперервного проживання на території України для вирішення питання щодо оформлення посвідки на проживання на території України.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 18.08.2018, заявник на запитання «Чому Ви залишили свій паспорт в Посольстві Бангладеш в РФ?» відповів, що йому поставили печатку «депортувати». На запитання «Як опинився Ваш паспорт в Посольстві Бангладеш в РФ?» позивач відповів, що з Посольства Бангладеш до Києва приїжджають люди, які вирішують проблеми. В Подільському районі в нього забрали насильно паспорт та поставили печатку депортувати. При цьому, позивач вказав, що це відбулося в квітні 2015 року.

З урахуванням наведеного та враховуючи, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся до Головного управління ДМС у м. Києві 19.05.2015, суд приходить до висновку, що звернення позивача за захистом до міграційної служби обумовлено виключно обставинами щодо його депортації до країни громадянської належності та з метою узаконення свого нелегального перебування на території України, а не в зв'язку з наявністю обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань зі сторони правлячої партії.

З врахуванням вищевикладеного, на думку суду, підстави для висновку про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відсутні, а відповідачем як суб'єктом владних повноважень вжито всі необхідні заходи для з'ясування обставин, наведених позивачем, та правомірно прийнято рішення про відмову у задоволенні його заяви.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин справи, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 3, 72, 77, 132, 134, 139, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядок, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева