Справа № 826/3207/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 травня 2018 року № 826/3207/18

Окружний адміністративний суд міста Києва під головуванням судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві та з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд визнати бездіяльність відповідача протиправною, зобов'язати його повернути безпідставно сплачені кошти у розмірі 21 391, 15 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21 жовтня 2017 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Дінеро Актив» укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Як зазначає позивач, оскільки однією з підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договору купівлі-продажу відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат» є невнесення передбачених чинним законодавством платежів, він був змушений сплатити збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 1% від вартості об'єкта купівлі-продажу, що становило 21 391,15 грн., хоча житло ним придбавалося вперше.

Посилаючись на положення пункту 9 статті 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» позивач звернувся до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з вимогою повернути сплачені кошти, надавши документи, що підтверджують обставини придбання житла вперше, проте відповіді не отримав, у зв'язку з чим і звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 12 квітня 2018 року відкрито провадження у справі №826/3207/18, визначено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін). Одночасно встановлено відповідачу строк для подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та для надання відзиву на позовну заяву чи заяви про визнання позову, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

Згідно зі статтею 262 КАС України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Від відповідача упродовж наданого судом строку відзиву на позовну заяву не надходило, заяв та клопотань не подано.

Відповідно до частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Частиною шостою статті 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Дінеро Актив» укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до умов Договору ціна продажу квартири становить 2 139 150, 00 грн., які відповідно до пункту 2.3 цього ж Договору була сплачена покупцем до моменту оформлення та нотаріального посвідчення цього Договору шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок Продавця у якості забезпечувального платежу на підставі Попереднього договору, укладеного сторонами та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. 02 червня 2017 року за № 491.

Договір купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2017 року також посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 1681.

На підтвердження обставин першого придбання житла позивачем подано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, сформовану приватним нотаріусом Стегостенко Н.Б. 13 лютого 2018 року.

Перед посвідченням Договору купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2017 року позивачем сплачено збір на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 1% від вартості квартири, що склало 21 391,15 грн. Зазначене підтверджується квитанцією ПАТ ПриватБанку від 07 грудня 2017 року.

08 грудня 2017 року позивач звернувся до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві із заявою про повернення сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування у сумі 21 391,15 грн.

Зазначену заяву відповідно до інформації Укрпошти від 22 грудня 2017 року № 354/26-04 отримано 11 грудня 2017 року уповноваженою особою на одержання пошти Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві.

Отже, із встановлених судом обставин вбачається, що 21 жовтня 2017 року позивач вперше придбав житло і під час нотаріального оформлення договору купівлі-продажу безпідставно сплатив збір на обов'язкове державне соціальне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 1% від його вартості, а саме 21 391,15 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з того, що згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок справляння та використання збору на обов'язкове державне пенсійне страхування визначає Закон України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» від 26 червня 1997 року № 400/97 (далі - Закон).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону платники збору, визначені пунктами 5-7, 9 і 10 статті 1 цього Закону, збір на обов'язкове державне пенсійне страхування сплачують на бюджетні рахунки для зарахування надходжень до державного бюджету, відкриті в головних управліннях центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Ці кошти в установленому порядку зараховуються до загального фонду державного бюджету і використовуються згідно із законом про Державний бюджет України.

Питання сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій згідно із Законом України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» врегульовано Порядком сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03 листопада 1998 року № 1740 (далі - Порядок №1740).

За змістом пункту 15-1 Порядку сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Нерухомим майном визнається жилий будинок або його частина, квартира, садовий будинок, дача, гараж, інша постійно розташована будівля, а також інший об'єкт, що підпадає під визначення групи 3 основних засобів та інших необоротних активів згідно з Податковим кодексом України.

Тобто, вказаними нормами визначено, що із загального правила про обов'язковість сплати збору при придбанні нерухомого майна законодавцем встановлено два винятки:

1) громадяни, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла;

2) громадяни, які придбавають житло вперше.

Пунктом 15-3 Порядку №1740 передбачено, що нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно до частини другої статті 45 Бюджетного кодексу України Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Поряд з цим, пунктом 3 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 (далі - Порядок №787) визначено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України (органи Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (рахунки за надходженнями), відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Подання подається до органу Казначейства за формою, передбаченою нормативно-правовими актами з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів, або в довільній формі на офіційному бланку установи за підписом керівника установи (його заступника відповідно до компетенції), скріпленим гербовою печаткою (у разі наявності) або печаткою з найменуванням та ідентифікаційним кодом установи (у разі наявності), з обов'язковим зазначенням такої інформації: обґрунтування необхідності повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб'єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), сума платежу, що підлягає поверненню, дата та номер документа на переказ, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Подання в довільній формі подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Заява про повернення коштів з бюджету, яка подається до відповідного органу Казначейства, складається платником у довільній формі з обов'язковим зазначенням такої інформації: причини повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб'єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи та номер контактного телефону, сума платежу, що підлягає поверненню, спосіб перерахування коштів з бюджету - у безготівковій формі із зазначенням реквізитів рахунку одержувача коштів чи готівкою.

Відповідно до пункту 7.2 Порядку ведення органами Пенсійного фонду України обліку надходження сум єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та інших платежів, затвердженою постановою Пенсійного фонду України від 27 вересня 2010 року № 21-1, яким установлено механізм здійснення органами Пенсійного фонду України обліку надходження сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, суми помилково сплачених платежів зараховуються в рахунок майбутніх платежів або повертаються платникам на підставі заяви.

Отже, повернення помилково або надміру сплаченого до бюджету збору на обов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється з відповідного рахунку за надходженням відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» за поданням відповідного територіального органу Пенсійного фонду України, що контролює надходження цього збору до бюджету.

З наявної в матеріалах справи копії Договору купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2017 року, нотаріально посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за № 1681, вбачається, що позивачем придбано квартиру АДРЕСА_3. Факт сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 1% від вартості квартири, що становить 21 391,15 грн., підтверджено копією квитанції від 07 грудня 2017 року ПАТ ПриватБанку.

Обставини придбання ОСОБА_1 нерухомого майна вперше підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, згідно якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності лише на одну квартиру АДРЕСА_3, яка набута на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2017 року.

Доказів протилежного відповідачем суду не надано, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про те, що позивач вперше придбав житло, та, відповідно до пункту 9 статті 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» та пункту 151 Порядку № 1740, не повинен був сплачувати збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Чинним законодавством передбачено механізм повернення помилково або надміру сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Так, підставою, яка обумовлює повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів є подання наступних документів: заяви платника; подання органу, що контролює справляння відповідних надходжень до бюджету; платіжних доручень, що підтверджують зарахування коштів до відповідного бюджету.

Враховуючи те, що позивач в силу закону звільнений від сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при придбанні житла вперше, проте фактично сплатив збір у розмірі 21 391,15 грн., сплачені кошти підлягають поверненню.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

При цьому, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частини четверта статті 55 Конституції України).

Таким чином, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Тобто, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, можу здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Серед повноважень суду відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено також, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, враховуючи те, що суду доведені обставини сплати позивачем збору на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 21 391,15 грн., який не підлягав сплаті у зв'язку із придбанням житла у власність вперше, та відсутність відповіді на подану з цього приводу заяву позивача з боку Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві, суд вбачає наявними правові підстави для задоволення вимог позивача шляхом зобов'язання відповідача звернутися до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві з поданням про повернення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 помилково сплаченого ним збору на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 21 391,15 грн. при першому придбанні квартири АДРЕСА_3 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 1681.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову, що є підставою для задоволення позовних вимог та зобов'язання відповідача сформувати подання до ГУ ДКС у місті Києві про повернення позивачу помилково сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

З огляду на задоволення позовних вимог та згідно з вимогами статті 139 КАС України судові витрати позивача у сумі 704,80 гривень, сплачені згідно з квитанцією від 20 березня 2018 року № НОМЕР_1, підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4, фактичне місце проживання: АДРЕСА_6 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві (01004, м. Київ вул. Крутий узвіз, 4, ) про зобов'язання вчинити дії.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України у місті Києві звернутися до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві з поданням про повернення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4, фактичне місце проживання: АДРЕСА_5) помилково сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 21 391,15 грн. при придбанні квартири АДРЕСА_3 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стегостенко Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 1681.

Присудити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4, фактичне місце проживання: АДРЕСА_6 за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у місті Києві (, місто Київ, Крутий узвіз, 4, 01004) сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири грн.. 04 коп.).

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда