Справа № 812/1049/18
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2018-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

25 травня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 812/1049/18

Головуючий суддя Луганського окружного адміністративного суду Пляшкова К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання протиправними дій та зобов'язання винити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

11 квітня 2018 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області (далі - відповідач, УСЗН Станично-Луганської РДА), в якому позивач просить:

1) визнати дії відповідача, щодо відмови в призначенні та виплаті позивачу державної допомоги при народженні на неповнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 неправомірними;

2) зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу недоотриманої суми державної допомоги при народженні на неповнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи із ІНФОРМАЦІЯ_6, нараховувати та сплачувати надалі та виплатити виниклу заборгованість з виплати державної допомоги на рахунок, відкритий в ПАТ «ОЩАДБАНК».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_6 народила дитину - ОСОБА_2. Після встановлення факту народження дитини у судовому порядку отримала свідоцтво про народження дитини на ОСОБА_2. Позивач отримала статус тимчасово переміщеної особи, зареєстрована в смт. Станично-Луганське, Луганська область.

У листопаді 2017 року позивач звернулась до відповідача із заявою для призначення та отримання допомоги при народженні дитини. Відповідь позивач отримала у березні 2018 року, згідно з якою у призначенні допомоги при народженні дитини позивачу відмовлено.

З посиланням на норму статті 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», позивач вважає, що дії відповідача порушують її конституційні права та права дитини на отримання соціальних виплат.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 12.04.2018 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків. Ухвалою суду відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про звільнення її від сплати судового збору або відстрочення його сплати (арк. спр. 17-18).

На виконання вимог ухвали суду від 12.04.2018 усунуто недоліки позовної заяви, повторно заявлено клопотання про відстрочення їй сплати судового збору.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 03.05.2018 відкрито провадження у справі; визначено, що справа розглядатиметься за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; відстрочено позивачу сплату судового збору у розмірі 704,80 грн за подання до суду позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі (арк. спр. 1-3).

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, про що подав відзив на адміністративний позов (арк. спр. 47-48), у якому зазначив, що позивач народила сина - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 на тимчасово окупованій території України. 27.10.2017 позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини. Згідно з Інструкцією щодо порядку оформлення і ведення особливих справ отримувачів усіх видів соціальної допомоги, затвердженою Наказом Міністерства праці та соціальної політики від 19.09.2006 № 345 відповідачем прийнятті документи, за результатами розгляду яких 23.11.2017 прийнято рішення про відмову у призначенні державної допомоги при народженні дитини згідно з пунктом 12 Постанови КМУ від 27 грудня 2001 року № 1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми». Допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини. Строк дії призначення допомоги при народженні позивачу діяв до серпня 2016 року.

З урахування викладеного, відповідач вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Учасниками справи подано такі заяви, клопотання:

- позивачем у позовній заяві заявлено такі клопотання: допустити негайне виконання постанови суду в частині виплати державної допомоги у межах суми стягнення за один місяць; зобов'язати відповідача подати звіт про виконання рішення суду у строк один місяць з дня отримання рішення суду, яке набрало законної сили; справу розглянути за відсутності позивача.

- представником відповідача будь-яких клопотань та заяв до матеріалів справи не подано.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 05.07.2016 у справі № 415/3185/16-ц встановлено факт народження дитини - хлопчика ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 в с. Нижньодеревечка, Краснодонського району, Луганської області, Україна, у громадянки України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки с. Широкий Станично-Луганського району Луганської області, пологи ІV, яка перебуває у шлюбі с ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 (арк. спр. 54-57).

Станично-Луганським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області видано свідоцтво про народження від 22.07.2016 серія НОМЕР_3, яким підтверджено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; місце народження: Україна, Луганська область, Краснодонський район, село Нижньодеревечка; батьки: ОСОБА_3, мати - ОСОБА_1; відповідний актовий запис від 22.07.2016 № 35 (арк. спр. 33, 49).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2, що також підтверджено свідоцтвом про народження від 22.07.2016 серія НОМЕР_3 та посвідченням на надання пільг для багатодітних сімей від 09.09.2010 № НОМЕР_4 (арк. спр. 26, 33).

Відповідно до копії довідки від 19.10.2017 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, виданої УСЗН Станично-Луганської РДА, ОСОБА_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, перемістилася та взята на облік з 19.10.2017 за фактичною адресою: АДРЕСА_2 (арк. спр. 9).

Збереження за позивачам статусу внутрішньо переміщеної особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, підтверджується довідкою від 03.04.2018 № (арк. спр. 31).

27 жовтня 2017 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсації та пільг від 27.10.2017 № 1836, а саме: про призначення допомоги при народженні дитини, до якої додала документи на 8 арк. Заяву та документи на 8 аркушах прийнято 27.10.2017, про що здійснено відповідний запис відповідальною особою УСЗН Станично-Луганської РДА (арк. спр. 50-51).

Рішенням УСЗН Станично-Луганської РДА від 23.11.2017, згідно з пунктом 12 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми», яким визначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж 12 календарних місяців після народження дитини, відмовлено позивачу у призначенні такої допомоги (арк. спр. 52).

Також листом б/д та б/н відповідач повідомив позивача, що згідно з витягом з протоколу від 23.11.2017 № 108 на підставі пункту 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365, позивачу відмовлено у призначенні соціальних виплат (арк. спр. 30).

З вищевикладеного судом встановлено, що відповідач відмовив позивачу у призначенні допомоги при народженні у зв'язку з пропуском дванадцяти місячного строку, встановленого законодавством для звернення за відповідною державною допомогою.

Таким чином, спірним питанням даної справи є правомірність рішення відповідача, щодо відмови в призначенні державної допомоги при народженні дитини.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і відзив учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII).

Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно з частиною першою статті 1 Закон № 2811-XII громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 3 Закон № 2811-XII одним із видів державної допомоги сім'ям з дітьми є допомога при народженні дитини.

Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина перша статті 5, частина перша статті 10 Закон № 2811-XII), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону № 2811-XII.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII, для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2009 року № 59).

Разом з тим, суд дійшов висновку, що звернення позивача із заявою про призначення їй державної допомоги при народження дитини лише 27.10.2017 (понад 12 місяців після народження) не залежало від волі позивача та зумовлено обставинами, які об'єктивно завадили звернутися за допомогою раніше. Такими обставинами, на думку суду, є проведення у Луганській області антитерористичної операції.

Суд також зазначає, що відповідно статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Крім того, варто зазначити, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

В даному випадку неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

Таким чином, беручи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своєї волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення на сході України бойових дій (що мало наслідком неможливість своєчасного оформлення відповідних документів та звернення за отриманням допомоги), суд дійшов висновку, що право позивача на отримання такої допомоги підлягає поновленню.

Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 591/610/16-а (реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 72289105).

Також частиною п'ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зважаючи на вищевикладене, виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд дійшов висновку, що рішення УСЗН Станично-Луганської РДА Луганської області від 21.11.2017 про відмову у призначені допомоги при народженні, прийнято відповідачем без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права в іншій частині позовних вимог, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

«Ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких вона просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об'єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

Зважаючи, що порушення прав позивача на призначення їй допомоги при народженні дитини відбулося внаслідок прийняття відповідачем рішення від 21.11.2017 про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати таке рішення.

Що стосується вимоги щодо визнання протиправними дій УСЗН Станично-Луганської РДА щодо відмови в призначенні та виплаті позивачу державної допомоги при народженні на неповнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 неправомірними, суд вважає її необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає, з огляду на те, що вчинення дій суб'єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції. Здійснення дії являє собою процес реалізації наданих законом функцій суб'єкту владних повноважень. Самі по собі дії не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для особи. Правові наслідки для позивача несуть акти індивідуальної дії - рішення про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини. Виходячи із завдань Кодексу адміністративного судочинства України, як то захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише за умови наявності порушення для особи прав.

Що стосується вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу недоотриманої суми державної допомоги при народженні на неповнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи із ІНФОРМАЦІЯ_6, нараховувати та сплачувати надалі та виплатити виниклу заборгованість з виплати державної допомоги на рахунок, відкритий в ПАТ «ОЩАДБАНК», суд зазначає таке.

З практики Європейського суду з прав людини слідує таке: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Статтею 5 Закону № 2811-XII визначено, що всі види державної допомоги сім'ям з дітьми, крім допомоги у зв'язку з вагітністю та пологами жінкам, зазначеним у частині другій статті 4 цього Закону, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно з частиною третьою статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною четвертою цієї статті визначено, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки відповідач має виключну компетенцію в питаннях призначення і виплати державної допомоги при народженні дитини, суд дійшов висновку, що вирішення питань, порушених позивачем у позовній заяві, є дискреційними повноваженнями відповідача. Відповідно, суд не повноважний втручатися до таких повноважень.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення державної допомоги при народженні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Що стосується клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зауважує на таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб'єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що УСЗН Станично-Луганської РДА Луганської області буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

На підставі статті 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць. Оскільки судом виплати позивачу не присуджуються, то підстави для застосування вимог статті 371 КАС України відсутні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 133 КАС України визначено якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо cплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі (частина друга статті 133 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, лише з корегуванням належного способу захисту порушених прав позивача, що фактично не змінює обсягу задоволених вимог, відповідно до приписів частини другої статті 133 КАС України суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 704,80 грн стягнути до Державного бюджету України з Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; місце фактичного проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2) до Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області (місце знаходження: 93600, Луганська область, Станично-Луганський район, селище міського типу Станиця Луганська, вулиця Центральна, будинок 52, код за ) про визнання протиправними дій та зобов'язання винити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області від 23 листопада 2017 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 жовтня 2017 року про призначення державної допомоги при народженні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання дій Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області неправомірними, зобов'язання Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області здійснити нарахування та виплату недоотриманої суми державної допомоги при народженні відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області (місцезнаходження: 93600, Луганська область, Станично-Луганський район, селище міського типу Станиця Луганська, вулиця Центральна, будинок 52; ідентифікаційний код в ) до Державного бюджету України (за банківськими реквізитами: отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за , банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача 820019, рахунок отримувача 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір у сумі 704,80 грн (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова