Справа № 815/6280/17
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/6280/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Потапчук В.О.

суддів: Семенюка Г.В. , Шляхтицького О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою громадянина Гвінеї ОСОБА_3 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року прийнятого в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) по справі за позовом громадянина Гвінеї ОСОБА_3 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2017 року громадянин Гвінеї ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 222 від 22 листопада 2017 року про відмову ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина Гвінеї ОСОБА_3 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Головне управління ДМСУ в Одеській області не прийняло до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - до Гвінеї. Тоді як, у випадку повернення до Гвінеї, моєму життю та свободі загрожуватиме небезпека, що суперечить вимогам ст. 3 Європейської Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" де вказано, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Не погоджуючись з вказаним рішенням громадянин Гвінеї ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим апелянт просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалами Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 та 22 березня 2018 року відкрито апеляційне провадження та вказана апеляційна скарга призначена до розгляду.

15 травня 2018 року до Одеського апеляційного адміністративного суду надійшли клопотання представника Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області та громадянина Гвінеї ОСОБА_3 про розгляд даної справи без їх участі, в порядку письмового провадження.

Згідно приписів ст. 311 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Обставини справи.

ОСОБА_3 є громадянином Гвінеї, уродженцем м. Рабат, Марокко, за національністю гвінеєць, за віросповіданням мусульманин. Рідна мова французька, шукач захисту також володіє англійською, російською та українською мовами на рівні спілкування. За сімейним станом неодружений, дітей не має. З числа документів заявник надав оригінал паспортного документу серії К 0474001, дійсний до 25 червня 2017 року.

Склад сім'ї заявника в Гвінеї: батько - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2; матір - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3; брат - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4; брат - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживають у м. Конакрі.

Один з братів (ОСОБА_5, 1992 р.н.) проживає у м. Нікосія, Кіпр.

За матеріалами особової справи, виїзд особи з Гвінеї відбувся 12 листопада 2012 року, авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна). Державний кордон України перетнув легально, 13 листопада 2012 року, пункт пропуску - аеропорт Бориспіль. Територію нашої країни з моменту потрапляння жодного разу не покидав. Заявник ніколи не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій як в країні громадянської належності, так і на території нашої країні.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 222 від 22 листопада 2017 року про відмову ОСОБА_8 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з викладеним позивач звернувся до суду з позовом.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що надані пояснення та аргументи позивача не вказують про наявність обставин щодо загрози життю та свободи безпосередньо самому позивачу, і тому не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, у розумінні статті 70 КАС України.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та положення Пленуму Вищого адміністративного суду від 26 червня 2011 року №3.

Джерела права й акти їх застосування.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України № 1185-XIV від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Відповідно п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частиною 7 ст.7 Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною його не бажанням повернутись на Батьківщину, позивачем не надано, та пояснень, що заслуговують на увагу, не наведено.

Відповідно ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка суду.

Як вбачається з матеріалів справи, причиною звернення позивача за міжнародним захистом є необхідність легального перебування на території України та потреба в матеріальній допомозі.

Так, судом встановлено, що шукач захисту потребує отримання допомоги з боку територіального підрозділу ДМС у зв'язку з тим, що його дядько знаходиться під слідством в Гвінеї (у справі, пов'язаній з розкраданням банківських коштів) та більше не може фінансово допомагати заявнику, нікого, окрім дядька, на території країни громадянської належності в останнього немає.

Однак, з анкетування та протоколу співбесіди випливає, що майже всі родичі особи (батько, матір, 2 брати) залишились проживати в Гвінеї, м. Конакрі, в районі його постійного проживання, місце проживання не змінювали.

При цьому, причиною виїзду з країни постійного проживання являється бажання отримати вищу освіту в українських ВНЗ.

Відповідно до отриманих пояснень під час проведення протоколу співбесіди, метою звернення шукача захисту із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до управління є легальне перебування на території України.

Небажання повертатись на Батьківщину аргументується відсутністю житла на території країни громадянської належності, що не приймається територіальним підрозділом ДМС з урахуванням проживання у країні всієї родини заявника та не може бути розцінене як наявність обґрунтованих побоювань за власне життя.

Відповідно до протоколу співбесіди від 13 листопада 2017 року, в рідному місті Конакрі та у Гвінеї в цілому наразі нестабільна соціально-політична ситуація через політичні чвари між діючою владою та опозицією, що не знаходить підтвердження аналізом ІКП.

Характеризуючи загальну ситуацію в сфері політичної ситуації в Гвінеї, слід зазначити, що за рівнем політичної стабільності вона випереджає не тільки більшість африканських країн, а в тому числі такі країни як Китай, Індія, РФ, Туреччина та, навіть, Україну. Таким чином, політична ситуація в країні постійного проживання шукача захисту не може бути розглянута як причина неможливості повернення останнього на Батьківщину, так як наша країна поступається Гвінеї за показником політичної стабільності.

За даними ресурсу, основними індексами, які враховуються при виведенні зазначеного показника є ймовірності: військових конфліктів, насильницьких демонстрацій, соціальних заворушень, тероризму, міжетнічних та міжрелігійних конфліктів.

При цьому судом апеляційної інстанції під час розгляду справи встановлено, що звернення шукача захисту до управління відбулось 02 листопада 2017 року, тобто після відрахування з Одеського медичного університету та перебування в якості нелегального мігранта на території нашої країни більш ніж 3 роки (згідно з відміткою в паспортному документі особи, ГУДМС в Одеській області видало посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_1, строком дії до 15 жовтня 2014 року, яку, за словами заявника, було вилучено після відрахування з ВНЗ), не здійснюючи спроб звернення із заявою, порушуючи норми українського законодавства, у зв'язку з чим на особу було складено протокол та постанову про адміністративне правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Окрім того, колегією суддів встановлено, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник особисто не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Зазначене підтверджується поясненнями особи під час співбесіди, де він зазначив, що особисто його ніхто ніколи не переслідував (а/с. 3-4 співбесіди від 13 листопада 2017 року).

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 статті 1 вищевказаного Закону, через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Зазначене також підтверджено свідченнями заявника в ході проведення протоколу співбесіди від 13 листопада 2017 року.

Інформацією по країні громадянської належності встановлено, що владою Гвінеї приймаються необхідні дії щодо подальшої стабілізації ситуації у країні, передбачається зріст ВВП на рівні 6% та розвиток інфраструктури.

Зокрема, згідно з даними Інтернет - ресурсу: http://www.theglobaleconomy.сom, характеризуючи загальну ситуацію в сфері політичної ситуації в Гвінеї, судом першої інстанції правильно встановлено, що за рівнем політичної стабільності вона випереджає не тільки більшість африканських країн, а в тому числі такі країни як Китай, Індія, РФ, Туреччина та, навіть, Україну.

За даними ресурсу, основними індексами, які враховуються при виведенні зазначеного показника є ймовірності: військових конфліктів, насильницьких демонстрацій, соціальних заворушень, тероризму, міжетнічних та міжрелігійних конфліктів.

З урахуванням викладеного, політична ситуація в країні постійного проживання шукача захисту не може бути розглянута як причина неможливості повернення позивача на Батьківщину, що правильно було зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в країні громадянської належності (в Гвінеї, м. Конакрі) залишились проживати близькі родичі позивача, а саме: матір, батько та два брати (арк. 3 анкети від 13.11.2017).

Будь-яких переслідувань члени родини не зазнавали та не зазнають станом на теперішній час.

Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б існування на території країни походження.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано достатніх та переконливих доказів наявності фактів обґрунтованості побоювань переслідування за політичними поглядами та його безпеці і свободи в країні походження через існування реального ризику, а також те, що йому може бути спричинено шкоду, що принижує гідність, поводження чи покарання.

До того ж, надані пояснення та аргументи позивача не вказують про наявність обставин щодо загрози життю та свободи безпосередньо самому позивачу, і тому не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, у розумінні статті 70 КАС України.

З системного аналізу вказаних обставин справи та вимог діючого законодавства колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову громадянину Гвінеї ОСОБА_8 в повному обсязі.

Інші доводи громадянина Гвінеї викладенні в апеляційній скарзі колегія суддів до уваги також не приймає, оскільки вони не спростовують висновку викладеного у рішенні суду першої інстанції з яким погоджується суд.

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 316, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу громадянина Гвінеї ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року по справі за позовом громадянина Гвінеї ОСОБА_8 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 15 травня 2018 року.

Головуючий суддя Потапчук В.О.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.