Справа № 826/19739/16
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 травня 2018 року 14:13 № 826/19739/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Васильченко І.П., при секретарі судового засідання Ксендзові А.С. розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м.Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.04.2016 р. № 321-1305

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2;

від відповідача: Шаповал О.В.

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 22 травня 2018 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м.Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.04.2016 р. № 321-1305.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 19.12.2016 р. суддею Качуром І.А. відкрито провадження по справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 02.11.2017 р. справу прийнято до провадження суддею Васильченко І.П.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м.Києві протиправно винесено податкове повідомлення-рішення від 23.04.2016 р. № 321-1305, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання із земельного податку в розмірі 42 981,03 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, оскільки вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам чинного законодавства України та порушує права позивача. Так, позивач використовує належне їй приміщення у господарській діяльності та є платником єдиного податку, а тому підстави для нарахування та сплати земельного податку у позивача відсутні.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні, оскільки вважає, що позивач зобов'язаний сплачувати земельний податок, не зважаючи на те, що вона не оформила у встановленому порядку у власність земельну ділянку та є платником земельного податку.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м.Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 23.04.2016 р. № 321-1305, яким ОСОБА_4 на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та, відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено грошове зобов'язання з земельного податку в сумі 42 981,03 гривні за 2016 рік.

За результатами адміністративного оскарження, Головним управлінням ДФС у м.Києві прийнято рішення від 08.11.2016 р. № 7317/ш/26-15-10-021-16, яким скаргу залишено без розгляду.

Позивач, вважаючи винесене податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню звернулась до суду із позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За змістом п.п. 14.1.72, 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до п.п. 269.1.1, 269.1.2 п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з п.п. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За визначенням ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Пунктом 271.1 ст. 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п. 274.1 ст. 274 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 286.5 ст. 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Крім того, п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України визначає, що за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Статтею 289 Податкового кодексу України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Поряд з цим у частині першій, другій ст. 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статтею 289 Податкового кодексу України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Поряд з цим, на обґрунтування позовної заяви, позивач зазначає, що обов'язок зі сплати земельного податку виникає у фізичної особи з дати державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку. Проте, відповідно до даних Державного реєстру земельного кадастру позивач не є власником спірної земельної ділянки, відтак, на думку позивача, остання звільнена від обов'язку сплати земельного податку з фізичних осіб.

Однак, суд не може погодитися з вказаними висновками позивача та зазначає наступне.

Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 02.12.2015 (справа №21-3517а15), згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Права власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України і статтею 377 Цивільного кодексу України.

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За таких обставин, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 7 липня 2015 року (справа № 21-775а15).

Положеннями підпункту «г» пункту 1 частини 1 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що з 01 січня 2011 року до внесення змін до розділу XIV Податкового кодексу України в частині оподаткування суб'єктів малого підприємництва Указ Президента України від 03 липня 1998 року № 727 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (з наступними змінами) та абзаци 6 - 28 пункту 1 статті 14 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян» застосовуються з урахуванням таких особливостей, а саме: платники єдиного податку не є платниками таких податків і зборів, визначених Податковим кодексом України, зокрема, земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються для ведення підприємницької діяльності.

Згідно зі статтею 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів (обов'язкових платежів) на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цим Указом, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 1 частини 1 підрозділу 8 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично), разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Наведена позиція узгоджується із постановою Вищого адміністративного суду України від 02.02.2016 р. по справі К/800/37263/13, ухвалою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 12.09.2017 р. по справі № 826/13414/13-а, постановою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 13.12.2016 р. по справі № 2а-17741/11/2670.

Таким чином, якщо право власності на земельну ділянку оформлене на фізичну особу (фізичну особу-підприємця) і земельна ділянка використовується ним для провадження господарської діяльності (магазин, СТО тощо), то такий підприємець (платник єдиного податку) звільняється від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з земельного податку, з урахуванням пп. 291.5.3 п. 291.5 ст. 291 Податкового кодексу України.

У разі надання в оренду будівель, споруд або їх частин за договором оренди, одночасним правом найму будівлі та іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також, яка пристає до будівлі або споруди, тобто підприємницька діяльність наймодавців провадиться обов'язково за рахунок здачі в оренду майна і земельної ділянки, то така фізична особа-підприємець (власник нежитлового приміщення) теж звільняється від нарахування (сплати) та подання податкової звітності із земельного податку.

Отже, фізична особа-підприємець - платник єдиного податку, яка придбала будівлю (споруду) або її частину, нежиле приміщення (їх частину) у багатоквартирному жилому будинку, але право власності на таку земельну ділянку не оформила, сплачує земельний податок на загальних підставах, з урахуванням прибудинкової території незалежно від обраного нею виду господарської діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником нежилого приміщення номер 1 літ. Г загальною площею 166,60 кв.м. в будинку № 10-В, розташованому по вул. Пирогова в м.Києві (договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 12.12.2007 р., реєстровий номер 2720).

Згідно свідоцтва про сплату єдиного податку № 338 від 01.01.2011 р. позивач є платником єдиного податку терміном «на один рік» та займається господарською діяльністю, зокрема, шляхом здавання в оренду власного нерухомого майна.

На підтвердження здійснення господарської діяльності позивачем надано суду договір оренди приміщення загальною площею 166,60 за адресою: м.Київ, вул. Пирогова, 10В від 17.12.2007 р. та акт прийома-передачі.

З листа Департаменту земельних ресурсів від 03.05.2017 р. № 0 вбачається, що відповідно до даних міського земельного кадастру, земельна ділянка площею 0,0567 га (обліковий код 88:211:0042) на вул. Пирогова, 10в літ. «Г» на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування обліковується за ОСОБА_4, комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківського району м.Києва та двома фізичними особами.

Інформація щодо державної реєстрації вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та державної реєстрації речових прав на неї у міському земельному кадастрі відсутня.

Зважаючи на викладене вище, беручи до уваги те, що матеріали справи не містять доказів того, що земельна ділянка, яка перебуває в користуванні позивача використовується в її господарській діяльності, іншій ніж здача в оренду (найм), враховуючи висновки Верховного Суду України та їх обов'язковість для суду першої інстанції відповідно до положень ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що відношення між власністю позивача на нежитлову будівлю та її безпосередній зв'язок із користування земельними ділянками, не є підставою для звільнення від обов'язку щодо сплати земельного податку.

Щодо твердження позивача про невірний розрахунок податкового повідомлення-рішення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 5.6 Положення «Про плату за землю в місті Києві» затвердженого Рішенням Київської міської ради «Про встановлення місцевих податків і зборів у м.Києві та акцизного податку» від 23.06.2011 р. № 242/5629 (із змінами і доповненнями) плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними та фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством не оформлено, встановлюється ставка у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за вийнятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі, визначеному пунктами 5.3-5.5 цього Положення.

Розрахунок земельного податку проводиться з урахуванням вимог п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України, відповідно до якої підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Як вбачається з матеріалів справи, при визначенні податкового зобов'язання по земельному податку на 2016 рік відповідачем було використано: копію договору купівлі-продажу від 14.12.2007 р. № 2720; копію реєстраційного посвідчення БТІ від 20.12.2007 р. № 5506-П; копію витягу з технічної документації №Н-00508/2008 про нормативну грошову оцінку частки земельної ділянки (кадастровий номер 88:211:042), виданий Головним управлінням земельних ресурсів від 01.07.2008 р. № 1444; витяг з державного земельного кадастру станом на 05.05.2016 р. щодо грошової оцінки землі.

Відповідно до інформації зазначеної у витязі з державного земельного кадастру станом на 05.05.2016 р. ОСОБА_4 внесена до переліку користувачів земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1

Згідно Витягу із технічної документації №Н-00508/2008 про нормативну грошову оцінку частки земельної ділянки (кадастровий номер 88:211:042), виданий Головним управлінням земельних ресурсів від 01.07.2008 р. № 14444 площа земельної ділянки, яка припадає на викуплене позивачем нежитлове приміщення становить 60,38 кв.м. (120,76/2=60,38 кв.м. (два землекористувача)).

Розрахунок податку бало проведено наступним чином:

Сума земельного податку на 2016 рік: 60,38 кв.м.х3535,27х2,5х1,5х1,249х1,433х3%=42981,03 грн., де:

- 3535,27 грн. за 1 кв.м. - грошова оцінка згідно Рішення Київської міської ради від 03.07.2014 р. № 23/23, введено в дію з 01.07.2015 р. (згідно рішення Київської міської ради від 10.12.2014 р. № 565/565);

- 2,5 коефіцієнт на функціоанальне використання землі згідно витягу з технічної документації №Н-00508/2008 про нормативну грошову оцінку частки земельної ділянки (кадастровий номер 88:211:042), виданий Головним управлінням земельних ресурсів від 01.07.2008 р. № 1444;

- 1,5 узагальнюючий локальний коефіцієнт згідно Витягу з технічної документації №Н-00508/2008 про нормативну грошову оцінку частки земельної ділянки (кадастровий номер 88:211:042), виданий Головним управлінням земельних ресурсів від 01.07.2008 р. № 1444;

- 3 % ставка податку на землю відповідно до пп. 5.6 Рішення Київської міської ради № 242/5629 від 23.06.2011 р. (зі змінами та доповненнями);

- 1,249 коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державного агентства земельних ресурсів України від 14.01.2015 р. №6-28-0.22-215/2-15 та ст. 289 Податкового кодексу України;

- 1,433 коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 р. № 6-28-0.22-201/2-16 та ст. 289 Податкового кодексу України.

Зважаючи на те, що позивачем не було в установленому порядку оформлено право власності на земельну ділянку за адресою: м.Київ, вул. Пирогова, 10в, літ. Г, суд приходить до висновку, що відповідач вірно здійснив розрахунок земельного податку на підставі вищевказаних документів.

Виходячи із системного аналізу фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м.Києві у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством винесено податкове повідомлення-рішення від 23.04.2016 р. № 321-1305, яким ОСОБА_4 на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України визначено грошове зобов'язання з земельного податку в сумі 42 981,03 гривні за 2016 рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача. Разом з тим, відповідач як суб'єкт владних повноважень в ході судового розгляду довів обґрунтованість своїх висновків і правомірність прийнятого на їх підставі рішення у зв'язку із чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у зв'язку із відмовою в задоволенні позову відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 (АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1) відмовити.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П.Васильченко

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 23.05.2018 р.