Справа № 675/1770/17
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2018-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 675/1770/17

Головуючий у 1-й інстанції: Король О.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

10 травня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Боровицького О. А. Полотнянка Ю.П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

позивача: ОСОБА_2,

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача: ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 11 січня 2018 року (повний текст якого складено в м. Ізяслав 19 січня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної установи "ОСОБА_5 виправна колонія (№58)" про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

у вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної установи «ОСОБА_5 виправна колонія (№58)» (ЗВК №58) про скасування наказу №239 від 17 червня 2016 року «Про здійснення засудженими замкової виправної колонії (№58) телефонних розмов у межах рухомого мобільного зв'язку та користування глобальною мережею Інтернет», в частині встановлення обмеження щодо кількості телефонних розмов, черговості по алфавітному показнику та зобов'язання забезпечити надання телефонних розмов в мобільній мережі без обмежень і їх кількості, включаючи вихідні та святкові дні позивачу відповідно до ч. 5 ст. 110 Кримінально виконавчого кодексу України, п. 2 розділу XIV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, Положення про здійснення засудженими ОСОБА_5 виправної колонії (№58) телефонних розмов у мережах рухомого (мобільного) зв'язку та розпорядку дня засуджених ЗВК №58.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 11 січня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з'ясування обставин справи і, як наслідок - невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

При цьому, апелянт зазначив про те, що судом першої інстанції не враховано ту обставину, що він позбавлений можливості здійснювати телефонні розмови по мобільному звязку у вихідні та святкові дні, а протягом тижня він міг користуватись мобільним телефоном тільки двічі.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили скасувати рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача заперечив стосовно задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "ОСОБА_5 виправна колонія (№58)".

17 червня 2016 року адміністрацією Державної установи "ОСОБА_5 виправна колонія (№58)" видано наказ №239 «Про здійснення засудженими ОСОБА_5 виправної колонії №58 телефонних розмов у мережах рухомого (мобільного) звязку та користуванні глобальною мережею Інтернет», пунктом 11 якого визначено, що у вихідні та святкові дні, надання телефонних розмов, здійснювати по стаціонарних телефонних апаратах, а в окремих випадках, за наявності можливості щодо належного контролю та нагляду за засудженими, можуть бути надані телефонні розмови в режимі рухомого (мобільного) звязку.

Не погоджуючись із вказаним наказом, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ прийнятий на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 63 Конституції України засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.

Відповідно до ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Так, завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов'язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Згідно із ст. 2 КВК України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

До засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України (ст. 3 КВК України).

Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Так, правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання. (ч. 1, 2, 4 ст. 7 КВК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 151 КВК України на осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов'язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 107 КВК України засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв'язку, користуватися глобальною мережею Інтернет.

Частиною 5 ст. 110 КВК України визначено, що засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров'я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв'язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених.

Телефонні розмови проводяться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, а за необхідності та за погодженням з адміністрацією - у будь-який час.

Порядок надання побачень і телефонних розмов визначається нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань.

Отже, Кримінально-виконавчим кодексом України передбачено, що конкретні умови надання телефонних розмов мають визначатися нормативно-правовим актом, який затверджується визначеним органом виконавчої влади.

Так, порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 року № 2186/5 (Правила).

Вказані Правила обов'язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи (п. 1 Правил).

Адміністрація установи виконання покарань забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не повинна перевищувати 15 хвилин.

Для проведення телефонних розмов у визначеному адміністрацією установи виконання покарань місці встановлюються таксофони та забезпечується наявність засобів рухомого (мобільного) зв'язку, які знаходяться на обліку установи.

Факт телефонної розмови засудженого реєструється у журналі обліку телефонних розмов засуджених (п. 2 розділу XIV Правил).

Таким чином, права засуджених до позбавлення волі захищені Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання виконання покарань, при цьому, умови виконання покарання, зокрема у виді довічного позбавлення волі, визначені Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, які є обов'язковими до виконання як адміністрацією установ виконання покарань, так і усіма засудженими.

17 червня 2016 року відповідачем прийнято наказ №239 «Про здійснення засудженими замкової виправної колонії (№ 58) телефонних розмов у межах рухомого мобільного зв'язку та користування глобальною мережею Інтернет», згідно пп. 2-4, 11 якого телефонні розмови у мережах рухомого (мобільного) зв'язку та користування глобальною мережею Інтернет в колонії здійснюється за рахунок засудженого і під контролем представника адміністрації протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, в службовому приміщенні, яке визначене керівництвом установи; телефонні розмови надаються засудженим за їх письмовими заявами, в яких зазначається: адреса, телефонний номер абонента та тривалість розмови. Факт надання засудженим телефонної розмови фіксується у спеціальному журналі посадовою особою, під контролем якої здійснювалася розмова. Письмові заяви подаються за три доби до проведення телефонної розмови. Використані заяви передаються до бухгалтерії колонії для проведення відповідних розрахунків.

Черговість надання телефонних розмов засудженими дільниці посиленого контролю здійснюється покамерно, а в секторі довічною позбавлення волі та дільниці ресоціалізації телефонні розмови надаються згідно алфавіту; у вихідні та святкові дні, надання телефонних розмов, здійснюється по стаціонарних телефонних апаратах, а в окремих випадках, за наявності можливості належного контролю та нагляду за засудженими, можуть бути надані телефонні розмови в мережі рухомого (мобільного) зв'язку.

Судом першої інстанції встановлено, що на балансі Державної установи «ОСОБА_5 виправна колонія (№58)» для надання переговорів засудженим рахується 30 мобільних телефонів, 9 таксофонів та 2 IP-телефони. Всі телефони в робочому стані.

Відповідно до довідки №23 від 17.11.2017 року інспектора відділення СПС відділу СВПР Державної установи «ОСОБА_5 виправна колонія (№58)» лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_6 у період з 23.06.2017 року по 11.10.2017 року засуджений ОСОБА_2 здійснив 87 телефонних дзвінків, з них 68 дзвінків по таксофону та 19 з рухомого мобільного зв'язку.

Крім того, в матеріалах справи містяться копії витягів з журналів № 7410 надання телефонних розмов для засуджених до довічного позбавлення волі, №7677 надання телефонних розмов для засуджених відділення №8 та №02 обліку телефонних переговорів, що надаються засудженим ОСОБА_5 виправної колонії №58 ДПВ, з яких встановлено, що позивач користувався своїм правом на телефонні розмови з особами, які знаходяться за межами установи закладу виконання покарань тривалістю 15 хвилин.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем дотримано порядок надання засудженим телефонних розмов згідно Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань.

Таким чином, оскаржуваний наказ відповідає вимогам ч. 5 ст. 110 КВК України та Правилам внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 29.12.2014 за № 2186/5, у зв'язку із чим доводи апелянта щодо їх протиправності є необґрунтованими та спростовуються наведеним вище.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 11 січня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 21 травня 2018 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_7 ОСОБА_8