Справа № 607/12958/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

22 травня 2018 року

Київ

справа №607/12958/16-а

адміністративне провадження №К/9901/48434/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду Тернопільської області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у складі судді Братасюка В.М. від 21 грудня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Попка Я.С., Онишкевича Т.В., Обрізка І.М. від 20 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду Тернопільської області, в якому просив: визнати протиправним дії щодо відмови у призначенні йому пенсії за вислугу років та зобов`язати призначити пенсію за вислугою років з 01 серпня 2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем тим, що його загальний стаж на посадах в закладах охорони здоров`я в період з 1989 року по 2016 року становить 27 років 6 місяців та 6 днів. 01 серпня 2016 року він звернувся до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області із заявою про призначення пенсії за вислугою років, проте, отримав відмову у зв`язку із тим, що його загальний стаж становив 26 років 1 місяць 22 дні, з них 25 років 3 місяці 25 днів - працівника охорони здоров`я, тому комісія вирішила відмовити йому у призначенні пенсії так як станом на 01 квітня 2016 року він не мав 26 років стажу за вислугу років в сфері охорони здоров`я.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2017 року, яку залишено без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2018, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, з 01 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року не менше 26 років. В той же час, матеріалами справи не підтверджується наявність необхідного спеціального стажу роботи для призначення пенсії за вислугу років.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до трудової книжки, ОСОБА_1 має 26 років 1 місяць 22 дні спеціального стажу, відтак, має право на отримання пенсії за віком на пільгових умовах.

Від Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду Тернопільської області у встановлений касаційним судом термін надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначається, що вимоги касаційної скарги є необґрунтованими, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій законними.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач 01 серпня 2016 року звернувся до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

11 жовтня 2016 року комісія Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області з розгляду питань, пов`язаних з призначенням пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відмовила ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із тим, що станом на 01 квітня 2016 року він не мав 26 років стажу за вислугу років, його загальний стаж становив 26 років 1 місяць 22 дні, з них 25 років 3 місяці 25 днів - працівника охорони здоров`я.

Згідно з записами трудової книжки та з врахуванням відомостей, встановлених при проведенні перевірки стажу роботи позивача згідно акта № 392 від 31 серпня 2016 року до стажу роботи працівника охорони здоров`я для призначення ОСОБА_1 зараховано періоди:

- з 01 квітня 1989 року по 15 травня 1989 року на посаді фельдшера Почаївської районної лікарні;

- з 02 серпня 1991 року по 18 квітня 1994 року на посаді фельдшера Почаївської районної лікарні;

з 02 червня 1998 року по 24 вересня 1999 року на посаді медсестри ТОВ «Санаторій «Веселка»;

- з 21 травня 2000 року по 31 серпня 2000 року на посаді медсестри ТОВ «Санаторій «Веселка»;

- з 17 вересня 2000 року по 05 жовтня 2000 року на посаді медсестри ТОВ «Санаторій «Веселка»;

- з 01 березня 2006 року по 31 липня 2016 року позивач працював на посаді медсестри 1 психіатричнного відділення Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні, відтак, даний стаж, зараховано до спеціального стажу позивача у подвійному розмірі.Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення судів попередніх інстанцій відповідають не повністю, а викладені у касаційній скарзі вимоги скаржника є частково обґрунтованими з огляду на наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Постанова Кабінету Міністрів України «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» від 04 листопада 1993 року № 909 передбачає, зокрема, посади лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) в лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.

Згідно з статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пунктом «в» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зараховується військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки та органах внутрішніх справ, незалежно від місця проходження служби.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також частини першої статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з Переліком закладів охорони здоров`я Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерством оборони України від 18 грудня 2013 року № 871 медична служба військової частини відноситься до лікарняних закладів охорони здоров`я Збройних Сил України.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 22 травня 1989 року по 24 травня 1991 року проходив службу в Радянській Армії.

Проте суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили, на якій посаді позивач перебував під час проходження служби в армії, чи не відноситься посада, яку займав позивач під час проходження військової служби до посади у закладах охорони здоров`я, робота на якій дає право на пенсію за вислугою років.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлені всі обставини справи, які мають важливе значення для її правильного вирішення.

Під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене та на підставі допустимих доказів встановити у цій справі, чи можливо зарахувати час проходження військової служби до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугою років.

До повноважень Верховного Суду, при розгляді справи в касаційному порядку, не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (див. рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2011 року № 13-рп/2011).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України (№ 63566/00) та пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі Петриченко проти України (№ 2586/07), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи, що справа повертається на новий розгляд до суду першої інстанції, то в силу частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2018 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк
Судді: М.І. Гриців
Н.В. Коваленко