Справа № 810/2210/17
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: №810/2210/17 Головуючий у 1-й інстанції: Харченко С.В. Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

на постанову Київського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року

у справі №810/2210/17 (прийнятої в порядку письмового провадження)

за позовом ОСОБА_3

до відповідача Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №, № та № від 21 жовтня

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, якими позивачу донараховано податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 773285,40 грн. та застосовано до нього штрафні (фінансові) санкції у загальному розмірі 194001,35 грн., прийняті контролюючим органом з порушенням норм матеріального права та не відповідають вимогам закону, висновки контролюючого органу відносно факту вчинення позивачем правопорушення є помилковими, а тому вказані рішення є протиправними та підлягають скасуванню..

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано Податкові повідомлення-рішення Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 21.10.2015 № , 21.10.2015 № та 21.10.2015 №.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідачем було подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволені позову відмовити. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідачем правомірно та обґрунтовано донараховано позивачу податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб.

Відзив (заперечення) на апеляційну скаргу позивачем не надано.

Позивач в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 315, ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

В листопаді 2014 року Бориспільською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпунктів 78.1.1., 78.1.2, 78.1.11 пункту 78.1 статті 78, статей 79 та 82 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань достовірності декларування та сплати позивачем податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2012 по 31.12.2012.

За проведеної відповідачем результатами перевірки складено акт від 07.11.2014 № 530/17-3/, в якому виявлено порушення ОСОБА_3 вимог підпунктів 16.1.2, 16.1.3 пункту 16.1 статті 16, пунктів 44.1, 44.3 статті 44, підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167, статей 176, 179 Податкового кодексу України, що виявилось у заниженні позивачем податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за 2012 рік на суму 773285,40 грн., неподанні ним податкової декларації про майновий стан і доходи за 2012 рік та неведенні у встановленому порядку обліку доходів і витрат (відсутності у нього книги обліку доходів і витрат за наведений період).

На підставі акта перевірки Бориспільською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області було прийнято податкові повідомлення - рішення від 21.10.2015 № , 21.10.2015 № та 21.10.2015 №, якими відповідно до приписів підпунктів 54.3.1, 54.3.2, 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пункту 120.1 статті 120, пункту 121.1 статті 121 та пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України позивачу донараховано податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 773285,40 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 193321,35 грн., а також штрафні санкції за неподання податкової декларації про доходи та незабезпечення обліку у розмірі 170 грн. та 510 грн. відповідно.

Не погоджуючись із вищезазначеними діями податкового органу та прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, прийшов до висновку про необґрунтованість дій відповідача щодо прийняття податкові повідомлення - рішення від 21.10.2015 № , 21.10.2015 № та 21.10.2015 №, якими позивачу донараховано податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 773285,40 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у загальному розмірі 194001,35 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 23 листопада 2012 року позивачем було здійснено банківську операцію з продажу Публічному акціонерному товариству "Державний ощадний банк України" 100 злитків золота (всього 10 кг золота) вагою 100 грам кожний (загалом 322,00 тройських унцій), за що отримав кошти у сумі 4550000,00 грн.

На думку відповідача, дані кошти утворюють дохід платника податків, що оподатковується податком на доходи фізичних осіб, а оскільки позивач не задекларував суму одержаного доходу в декларації про майновий стан і доходи за 2012 рік, не сплатив суму податку на доходи фізичних осіб до бюджету та не вів книгу обліку доходів і витрат, відповідачем було визначено ОСОБА_3 суму податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб та застосовано до нього штрафні (фінансові) санкції.

Однак колегія суддів не може погодитись з такими твердженнями відповідача, оскільки виходячи з правової природи здійсненої позивачем банківської операції, чинне податкове законодавство, зокрема, стаття 165 Податкового кодексу України, не передбачає включення таких коштів до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податків, а отже кошти, одержані ним за продаж банківських металів, не є доходом платника податків, який оподатковується податком на доходи фізичних осіб.

Платником податку на доходи фізичних осіб в силу приписів підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України (пункт 163.1 статті 163 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України, загальним оподатковуваним доходом вважається будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Пунктом 164.3 статті 164 Податкового кодексу України встановлено, що при визначенні бази оподаткування враховуються всі доходи платника податку, отримані ним як у грошовій, так і негрошовій формах.

Не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку доходи, перелічені в статті 165 Податкового кодексу України.

Так, в силу положень підпункту 165.1.51 цієї статті, до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються доходи від операцій з валютними цінностями (крім цінних паперів), пов'язаних з переходом права власності на такі валютні цінності, за виключенням доходів, оподаткування яких прямо передбачено іншими нормами цього розділу.

У свою чергу, торгівля валютними цінностями - це операції, пов'язані з переходом права власності на національну валюту України, іноземну валюту, платіжні документи та інші цінні папери, виражені у національній валюті України, в іноземній валюті або банківських металах, банківські метали (підпункт 14.1.247 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до абзацу 2 пункту 1.2 розділу II Положення про здійснення операцій з банківськими металами, затвердженого постановою правління Національного банку України від 06.08.2003 № 325, банківські метали - це золото, срібло, платина, метали платинової групи, доведені (афіновані) до найвищих проб відповідно до світових стандартів у зливках і порошках, що мають сертифікат якості, а також монети, вироблені з дорогоцінних металів.

З аналізу зазначених норм вбачається, що дохід платника податку від операції з продажу банківських металів (зливки золота) у грошовій формі, не включається до оподатковуваного доходу в силу вимог статті 165 Податкового кодексу України та не утворює базу оподаткування податком на доходи фізичних осіб.

Крім того колегія суддів звертає увагу, що ні в акті перевірки, ні в податку на доходи фізичних осіб податковому повідомленні рішенні не зазначено правових підстав для сплати позивачем податку на доходи фізичних осіб.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкове повідомлення-рішення Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 21.10.2015 № є протиправним, та підлягає скасуванню.

Зазначене також узгоджується з практикою Європейський суд з прав людини .Зокрема у справі «Щокін проти України» Європейський суд з прав людини висловив позицію щодо сумісності способу, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, з принципами Конвенції та практикою ЄСПЛ в світлі захисту прав, гарантованих статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд зазначив: «перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки», № 26449/95, пункт 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], № 33202/96). На думку Суду, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника». У цій справі Суд постановив, що мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, у тому числі через те, що органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати прибуткового податку.

Як зазначив Європейський суд у пункті 53 свого рішення «Суханов та Ільченко проти України», яке набуло статусу остаточного 26 вересня 2014 року, «Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява №25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Водночас щодо висновку контролюючого органу про наявність у позивача обов'язку подавати декларацію про майновий стан і доходи та, як наслідок, вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу (у спосіб ведення книги обліку доходів і витрат), колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з пунктом 176.1 статті 176 Податкового кодексу України, платники податку, зокрема, зобов'язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов'язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Тобто, платник податку зобов'язаний вести книгу обліку доходів і витрат у тому випадку, коли у нього виникає обов'язок подавати декларацію про майновий стан і доходи.

У свою чергу, статтею 179 Податкового кодексу України передбачено обов'язок платника податків подавати річну декларацію про майновий стан і доходи, а також перелічені виключні випадки, коли подання такої декларації не вимагається.

Так, в силу приписів підпункту 179.2 статті 179 Податкового кодексу України, обов'язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи: від податкових агентів, які згідно з цим розділом не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу; виключно від одного податкового агента незалежно від виду та розміру нарахованого (виплаченого, наданого) доходу, крім випадків, прямо передбачених цим розділом; від операцій продажу (обміну) майна, дарування, при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок відповідно до цього розділу; у вигляді об'єктів спадщини, які відповідно до цього розділу оподатковуються за нульовою ставкою податку та/або з яких сплачено податок відповідно до пункту 174.3 статті 174 цього Кодексу; зазначені у пунктах 167.2 - 167.4 статті 167 цього Кодексу, крім випадків, коли декларування таких доходів прямо передбачено відповідними нормами цього розділу; зазначені у підпункті "є" пункту 176.1 статті 176 цього Кодексу від двох і більше податкових агентів, і при цьому загальна річна сума оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) такими податковими агентами не перевищує ста двадцяти розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, кошти одержані позивачем за продаж банківських металів, не включаються до бази оподаткування податком на доходи фізичних осіб і не утворюють дохід платника податків, а відтак не підлягають декларуванню.

Разом з цим, з акта перевірки вбачається, що сукупний дохід, отриманий ОСОБА_3 протягом 2012 року від двох податкових агентів, становить загалом 1810,73 грн., що не є перевищенням ста двадцяти розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2012 року, а отже підпадає під виключення, наведене у підпункті 179.2 статті 179 Податкового кодексу України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_3 обов'язку щодо подання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2012 рік та ведення книги обліку доходів і витрат за цей же період, а тому податкові повідомлення-рішення Бориспільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 21.10.2015 № та 21.10.2015 № є протиправними та підлягають скасуванню.

За правилами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконано.

Нормами статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність та обґрунтованість задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та відповідно протиправності прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області - залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 23 травня 2018 року.