Справа № 815/6939/13-а
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

25 травня 2018 року

справа №815/6939/13-а

адміністративне провадження №К/9901/3792/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач)

суддів: Гончарової І. А., Олендера І. Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2013 року у складі судді Катаєвої Е. В. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року у складі колегії суддів Шевчук О. А., Зуєвої Л. Є., Федусика А. Г. у справі № 815/6939/13 за адміністративним позовом Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області до Публічного акціонерного товариства «Одеський завод радіально-свердлильних верстатів» про стягнення заборгованості по земельному податку,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2013 року Державна податкова інспекція у Малиновському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області (далі - податковий орган, позивач у справі) звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Одеський завод радіально-свердлильних верстатів» (правонаступник Відкритого акціонерного товариства «Одеський завод радіально-свердлильних верстатів» ) (далі - Товариство, платник податків, відповідач у справі) про стягнення заборгованості з земельного податку у розмірі 267 587 грн. 81 коп. (з них 174 488 грн. 48 коп. - основна сума боргу, 93 099 грн. 37 коп. - сума пені) з розрахункових рахунків.

31 жовтня 2013 року постановою Одеського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що податковим органом не дотримано порядку стягнення сум податкового боргу зі сплати земельного податку за січень-серпень 2013 року.

06 червня 2014 року позивач подав касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України.

10 червня 2014 року ухвалою Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків до 10 липня 2014 року (суддя Шипуліна Т. М.).

15 липня 2014 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження за наслідком усунення позивачем недоліків касаційної скарги у встановлений судом строк та витребувано з Одеського окружного адміністративного суду справу № 815/6939/13.

06 липня 2017 року справа № 815/6939/13 надійшла до Вищого адміністративного суду України.

12 січня 2018 року справу № 815/6939/13 передано до Верховного Суду.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, а саме положень пунктів 59.5 статті 59 Податкового кодексу України, статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, доводить правомірність своїх дій, просить скасувати оспорювані судові рішення та задовольнити касаційну скаргу.

Відзив відповідача на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що Товариство зареєстроване 21 вересня 1996 року, знаходиться на податковому обліку та є платником земельного податку.

Платником податків подано податкову декларацію зі сплати за землю за 2013 рік, згідно якої ним визначені податкові зобов'язання по земельному податку у сумі 261 732 грн. 68 коп. по 21 811 грн. щомісячно.

Згідно облікової картки відповідач не сплачував узгоджену суму податкового зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 02 вересня 2013 року у нього виникла податкова заборгованість по сплаті за землю у сумі 174 488 грн. 48 коп. (за період з січня по-серпень 2013 року). Крім того, згідно облікової картки у відповідача станом на початок року залишок несплаченої пені складав 93 098 грн. 37 коп.

Склад податкового правопорушення доводився позивачем з посиланням на наявність податкового боргу із земельному податку, якій виник у Товариства за період січень-серпень 2013 року.

На підтвердження наявності податкового боргу податковим органом надіслано копії податкових вимог №1/1317 від 05 грудня 2005 року та №2/19 від 12 січня 2006 року, які були направлені відповідачу по податкову боргу станом 05 грудня 2005 року та станом на 12 січня 2006 року.

Згідно пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Відповідно до пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Положеннями пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

При цьому, пункт 59.5. цієї статті передбачає, що у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Відповідно до підпункту 20.1.34. пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючий орган має право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

З аналізу зазначених положень Податкового кодексу України висновується, що платник податків, який самостійно визначив податкові зобов'язання у поданих ним податкових деклараціях має сплатити в повному обсязі відповідні суми у встановлені податковим законодавством строки. Несплата платником податків узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки є підставою для формування податковим органом та надіслання податкової вимоги. Податковий борг може бути стягнутий у судовому порядку за зверненням податкового органу. Стягнення податкового боргу у судовому порядку передбачає, що податковим органом виконано законодавчі приписи щодо порядку формування та направлення вимоги про стягнення відповідного податкового боргу.

Верховний Суд вважає висновки судів попередніх інстанцій щодо протиправності дій податкового органу, спрямованих на стягнення боргу із земельного податку за період січень-серпень 2013 року, передчасними.

Судами попередніх інстанцій застосовано положення статті 102 Податкового кодексу України, при цьому не з'ясовано обставин щодо реальної підстави обліку такої заборгованості і не встановлено чи стягнута заборгованість зі сплати земельного податку за податковими вимогами №1/1317 від 05 грудня 2005 року та №2/19 від 12 січня 2006 року, які були направлені відповідачу по податкову боргу станом 05 грудня 2005 року та станом на 12 січня 2006 року.

Судами попередніх інстанцій також не надана оцінка тій обставині, що пеня згідно облікової картки, існувала у відповідача вже станом на початок року, а також не встановлено підстави її нарахування.

Крім того, судами попередніх інстанцій не враховувало приписи статті 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, що діяла на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), відповідно до якої формою звернення податкового органу про стягнення коштів за податковим боргом є подання, а не адміністративний позов.

Верховний Суд зауважує, що мета адміністративного судочинства досягається виключно за умови, якщо суд оцінює кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше суди не виконують свої зобов'язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій), суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Відповідно до частин першої та другої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій), доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Частиною четвертою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій), суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Враховуючи положення вищенаведених норм, Верховний Суд вважає, що податковим органом не виконано свій обов'язок щодо надання належних доказів в підтвердження наявності підстав для задоволення вимог про стягнення податкового боргу. При цьому, судами першої та апеляційної інстанцій, в порушення принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, не витребувано у сторін документів та інформації, яка стала підставою для обґрунтування таких вимог.

Відповідно до частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що вище встановлені порушення, допущені як судом апеляційної, так і судом першої інстанцій, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 345, 349, пунктом 1 частини 2, частини 4 статті 353, статтями 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року у справі № 815/6939/13 скасувати.

Адміністративну справу № 815/6939/13 направити на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Р.Ф.Ханова

Судді І.А.Гончарова

І.Я.Олендер