Справа № 825/2013/17
Суддя: Твердохліб В.А.
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/2013/17 Суддя (судді) першої інстанції: Д`яков В.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2018 року м.Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Твердохліб В.А.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

за участю секретаря Борейка Д.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2018 року (прийняте у відкритому судовому засіданні, у м.Чернігові, повний текст складено 22 лютого 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного з позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області (далі - Відповідач) про:

визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 29.12.2014 року №447 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_2 з посади заступника начальника СВ Антрацитівського МВ ГУМВС України у Луганській області за п. 64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ;

визнання противоправним та скасування наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 29.12.2014 року №4170 в частині застосування дисциплінарного стягнення до заступника начальника СВ Антрацитівського МВ ГУМВС України у Луганській області майора міліції ОСОБА_2;

поновлення майора міліції ОСОБА_2 на службі в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника СВ Антрацитівського МВ ГУМВС України у Луганській області з 30.12.2014 року;

зобов'язання Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області у особі ліквідаційної комісії виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2014 року по день ухвалення рішення у справі;

зобов'язання Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області у особі ліквідаційної комісії видати трудову книжку та військовий квиток.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. Зокрема, апелянт зазначає, що не погоджується з висновком суду перешої інстанції про те, що ним не наведено доказів поважності неприбуття до місця тимчасової дислокації ГУ МВС України у Луганській області. Однак, це не відповідає дійсності, оскільки у позові наведено достатньо доказів неможливості виїзду з зони тимчасово не підконтрольній владі України. Також, апелят зазначає, що ним надано докази того, що батьки хворіли на тяжку хворобу, і не мав морального права покинути їх; вказує на порушення норм процесуального права: неприйняття доповнень до позову, ненадання можливості виступити у судових дебатах та невірну оцінку судом першої інстанції наданих доказів.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржувані накази прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року клопотання Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про проведення судового засіданні у режимі відеоконференції задоволено; зобов`язано забезпечити проведення відеоконференції Луганському окружному адміністративному суду. Судове засідання відкладено до 22 травня 2018 року о 14.00 год.

Позивач, повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду, не прибув у судове засідання, однак вказане не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Відповідача (в режимі відеоконференції), перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 25.08.1993 року Позивач проходив службу в ОВС України; з 04.09.2012 року займав посаду заступника начальника СВ Антрацитівського МВ ГУМВС України у Луганській області, на яку призначений згідно з наказом ГУ МВС України у Луганській області №298 від 04.09.2012.

25.06.2014 року Позивачу надано чергову відпустку за 2014 рік тривалістю 45 діб.

З 19.05.2014 року, після захоплення адміністративної будівлі ГУМВС України у Луганській області незаконними озброєними формуваннями самопроголошеної «Луганської народної республіки» тимчасовим місцем дислокації Головного управління МВС України у Луганській області було визначено м.Сватове Луганської області.

04.07.2014 року на офіційному веб-сайті МВС України (mvs.gov.ua) розміщено звернення колегії МВС України до особового складу органів і підрозділів внутрішніх справ Донеччини та Луганщини, згідно якого всі працівники органів та підрозділів внутрішніх справ ГУМВС України у Луганській області були зобов'язані прибути до м.Сватове Луганської області.

У подальшому, з 04.08.2014 року відповідно до наказу ГУМВС України у Луганській області від 31.07.2014 року №1363 ГУМВС України у Луганській області передислоковано до м.Сєвєродонецьк Луганської області.

Наказом начальника ГУМВС України у Луганській області від 27.12.2014 року №4165 призначено службове розслідування, на підставі Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, яка затверджена наказом МВС України від 12.03.2013 року №230, за фактом неприбуття до місця тимчасової дислокації ГУМВС України у Луганській області деяких працівників ОВС області, у тому числі і ОСОБА_2.

За результатами висновку службового розслідування, затвердженого 29.12.2014 року ГУМВС України у Луганській області видано наказ від 29.12.2014 року №4170 «Про покарання окремих співробітників ГУМВС України у Луганській області».

Вказаним наказом, за грубе порушення службової дисципліни, вимог статті 7 Дисциплінарного статуту ОВС України, ігнорування вимог наказу МВС України від 22.02.2012 року №155 «Про затвердження Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України», що виразились у невиході на службу без поважних причин під час проведення АТО, ігнорування вимог керівництва щодо належного виконання службових обов'язків, майора міліції ОСОБА_2, заступника начальника СВ Антрацитівського МВ ГУ МВС України у Луганській області, звільнено з органів внутрішніх справ за п.64 «є» (порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

В подальшому, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та на виконання вимог наказу від 29.12.2014 року №4170 прийнято наказ від 29.12.2014 року №447 о/с «По особовому складу», згідно з яким Позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас ЗС України (з постановленням на військовий облік) за п.64 «є» (за порушення дисципліни).

Відповідно до довідки від 21.08.2017 року № Позивача взято на облік, як внутрішньо переміщену особу, за фактичним місцем проживання/перебування: АДРЕСА_1.

23.09.2017 року Позивач звернувся з запитом до Ліквідаційної комісії ГУМВС України у Луганській області з визначення його статусу відносно МВС України.

18.11.2017 року Позивач отримав відповідь на вказаний запит, у якому повідомлялось про те, що наказом ГУМВС України у Луганській області від 29.12.2014 року №447 о/с його звільнено з органів внутрішніх справ за п.64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, на виконання вимог наказу ГУМВС від 29.12.2014 року №4170; також йому надіслано копію витягу з наказу №447 о/с від 29.12.2014 року.

Не погоджуючись з такими наказами та діями суб'єкта владним повноваження, Позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Так, порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки регулюється спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII (чинним на час виникнення спірних правовідносин), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення) та Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ, затвердженим Законом України від 22.02.2006 року №3460-ІV (далі - Статут).

Положеннями статтей 1 та 2 Закону України «Про міліцію» визначено, що міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Основними завданнями міліції є: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення кримінальних правопорушень; участь у розкритті кримінальних правопорушень та розшуку осіб, які їх вчинили, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством; забезпечення безпеки дорожнього руху; захист власності від злочинних та кримінально протиправних посягань; виконання адміністративних стягнень; участь у поданні соціальної та правової допомоги громадянам, сприяння у межах своєї компетенції державним органам, підприємствам, установам і організаціям у виконанні покладених на них законом обов'язків.

Згідно до ст.4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» одним із суб'єктів боротьби з тероризмом, є Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» Міністерство внутрішніх справ України здійснює боротьбу з тероризмом шляхом запобігання, виявлення та припинення злочинів, вчинених з терористичною метою, розслідування яких віднесене законодавством України до компетенції органів внутрішніх справ; надає Антитерористичному центру при Службі безпеки України необхідні сили і засоби; забезпечує їх ефективне використання під час проведення антитерористичних операцій.

Відповідно до частини 1 статті 1 Статуту службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Згідно з ст.5 Статуту за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Відповідно до статті 7 Статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу, зокрема, дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.

Стаття 12 Статуту передбачає, що на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно до положень статті 14 Статуту з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Згідно з пункту 64 «є» Положення особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за порушення дисципліни.

Відповідно до Присяги працівника органів внутрішніх справ України, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1991 року №382 співробітник міліції присягає з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов'язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ. «Клянеться мужньо і рішуче, не шкодуючи своїх сил і життя, боротися із злочинністю, захищати від протиправних посягань життя, здоров'я, права й свободи громадян, державний устрій і громадський порядок».

Тобто, порядок дій працівника міліції чітко регламентований вищезазначеним законодавством та зобов'язує співробітника міліції при будь - яких обставинах захищати життя, здоров'я, права і свободи громадян та державний устрій від протиправних посягань.

З урахуванням особливого статусу працівників органів внутрішніх справ та покладених на них відповідних обов'язків, колегія суддів вважає, що хвороба батьків, наявність неповнолітньої дитини не може бути поважною причиною неприбуття на службу до місця дислокації органу внутрішніх справ без повідомлення (рапорту) керівництва та вирішення питання відсутності на службі відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивачем в свою чергу не наведено інших доказів поважності неприбуття до місця тимчасової дислокації ГУМВС України у Луганській області та доказів інформування ГУМВС України у Луганській області про причини неприбуття.

Статтею 4 Статуту регламентовано порядок віддання та виконання наказів осіб начальницького складу підлеглим особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, а пунктом 21 Положення визначено, що особи рядового і начальницького складу зобов'язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

Щодо твердження Позивача про те, що не може вважатись обов'язковою до виконання вказівки керівництва щодо проходження служби за новим місцем дислокації, оскільки не містить конкретних завдань та строків виконання, колегія суддів зазначає таке.

Наведене свідчить, що наказ від старших прямих начальників про необхідність прибуття для подальшого проходження служби за місцем тимчасової дислокації ГУМВС України у Луганській області, Позивач все ж таки отримував, але не виконав вказаний наказ, адже останній ввважає, що наказ не містив конкретних завдань та строків виконання.

Щодо тверджень Позивача відносно порушення порядку проведення службового розлідування, колегія суддів зазначає таке.

Службове розслідування проведено у порядку та строки, визначені Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженою наказом МВС України від 12.03.2013 року №230 (далі - Інструкція №230).

Початок службового розслідування визначається датою видання наказу про його призначення; завершення службового розслідування визначається датою затвердження начальником, який призначив службове розслідування, висновку за результатами службового розслідування (п.п.5.2, 5.3 Інструкції №230).

Під час проведення службового розслідування відібрати пояснення та ознайомити Позивача з дисциплінарним наказом не виявлялось можливим, у зв'язку з тим, що він був відсутній за місцем тимчасової дислокації ГУМВС України у Луганській області; про місце свого перебування керівництво Головного управління Позивач не повідомляв.

Порядок проведення службового розслідування підтверджено наявними в матеріалах справи документами, а саме: наказом на призначення та проведення службового розслідування, висновком, актом про невихід на роботу (а.с. 124, 125, 126-133 том 1).

Висновок за результатами службового розслідування складається, якщо відомості, які стали підставою для його призначення підтвердилися. Обставини, які слугували підставою для його проведення були доведені та встановлені комісією 29.12.2014 року, а тому й висновок про результати службового розслідування було складено та затверджено 29.12.2014 року.

Щодо тверджень Позивача відносно відсутності реєстраційного номера на документі «Склад комісії, залучений до проведення службового розслідування», зазначимо наступне, що чинне законодавство не передбачає обов'язкової реєстрації зазначеного документу.

Також у апеляційній скарзі зазначено, що начальник УКЗ ГУМВС України у Луганській області, включивши до складу комісії начальника УВБ в Луганській області ДВБ МВС України, який не знаходиться у його підпорядкуванні, перевищив свої повноваження.

Відповідно до п.2.1. наказу ГУМВС України у Луганській області від 27.12.2014 року №4165 «Про призначення та проведення службового розслідування за фактом невиходу на службу окремих працівників ГУМВС України у Луганській області» начальнику УКЗ ГУМВС України у Луганській області надано повноваження на створення комісії та організацію проведення службового розслідування за фактом невиходу на службу окремих працівників ГУМВС України у Луганській області.

Згідно з п.3.3. Інструкції №230 проведення службового розслідування доручається працівникам підрозділів внутрішньої безпеки, інспекції з особового складу підрозділів кадрового забезпечення, а якщо такі підрозділи не передбачені штатним розписом, уповноважені на те начальники доручають проведення службових розслідувань найбільш досвідченим працівникам, здатним усебічно вивчити обставини, що стали підставою для призначення службового розслідування, та зробити об'єктивні висновки; згідно з п.4.2. Інструкції № 230 до проведення службових розслідувань за всіма підставами, за рішенням уповноважених службових осіб можуть залучатися працівники підрозділів внутрішньої безпеки.

Таким чином, колегія суддів вважає, необґрунтованим твердження апелянта про те, що начальник УКЗ ГУМВС України у Луганській області, залучивши до складу комісії з проведення службового розслідування начальника УВБ в Луганській області ДВБ МВС України, перевищив свої повноваження.

Між тим, ОСОБА_2 не зазначає, де він знаходився увесь цей час протягом трьох з половиною років, та з яких причин раніше не звертався до ліквідаційної комісії ГУМВС України у Луганській області.

При цьому, Позивач зазначає, що застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ є занадто суворим стягненням та не підлягає застосуванню до нього.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ, як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Проте, імперативних обмежень щодо встановлення того чи іншого виду дисциплінарної відповідальності нормативно-правовими приписами не встановлено; визначення виду дисциплінарного стягнення належить безпосередньо до дискреційних повноважень суб'єкта владних повноважень, який вільний у виборі останнього.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність встановленим п.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у вільний розсуд суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № К(80)2 відсносно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційним є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Таким чином, при визначення виду дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ ГУМВС України у Луганській області діяло у межах власної дискреції

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що при звільненні ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ не порушено вимог Статуту щодо порядку накладення дисциплінарних стягнень, які б давали б підстави вважати звільнення незаконним

За таких обставин, позовні вимоги щодо визнання протиправними та скасування вказаних наказів є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про поновлення майора міліції ОСОБА_2 на службі в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника СВ Антрацитівського МВ ГУМВС України у Луганській області з 30.12.2014 року та зобов'язання Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області у особі ліквідаційної комісії виплатити Позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2014 року по день ухвалення рішення у справі, то вони є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 29.12.2014 року №447 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_2 з посади заступника начальника СВ Антрацитівського МВ ГУМВС України у Луганській області за п.64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, у задоволенні якої судом було відмовлено, а тому в задоволенні вказаних вимог також необхідно відмовити.

Відповідно до пункту 1.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499, за час відсутності особи рядового чи начальницького складу органів внутрішніх справ на службі без поважних причин (прогул) грошове забезпечення не виплачується.

Невиконання Позивачем службових обов'язків з липня 2014 року по день звільнення підтверджується висновками службового розслідування.

Щодо твердження Позивача про те, що йому не було направлено поштове повідомлення про необхідність отримання трудової книжки при звільненні з органів внутрішніх справ України, колегія суддів вважає необгрунтованим, адже ГУМВС України у Луганській області не було відоме місцезнаходження Позивача.

Між тим, після звернення ОСОБА_2 із запитом від 23.09.2017 року до ГУМВС України у Луганській області, останньому була надана відповідь (лист ГУМВС України у Луганській області від 17.10.2017 року № 6/2-472 Лк), у якій, зокрема, зазначено про можливість отримання дублікату трудової книжки шляхом звернення до ліквідаційної комісії ГУМВС України у Луганській області за адресою: вул.Партизанська, 16, м.Сєвєродонецьк Луганська область.

Щодо неприйняття доповнень до позову, колегія суддів зазначає таке.

Положеннями статті 47 КАС України визначено крім прав та обов'язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п'ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду 20.12.2017 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у відкритому підготовчому засіданні на 17.01.2018 року 10:00 год.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду 07.02.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.02.2018 року 13:00год.

Позивачем подано до суду першої інстанції доповнення до адміністративного позову лише 12.02.2018 року, що підтверджується відбитвок штемпеля вх.№3229/18, тобто, після закінчення підготовчого засідання у справі; отже, відмова суду першої інстанції у прийнятті доповнень до позову ґрунтується на вимогах чинного процесуального законодавства.

Слід також зазначити, що з протоколу судового засідання та технічного запису судового засідання вбачається, що при розгляді вказаної справи, суд першої інстанції постановив ухвалу про закінчення зясування обставн у справі та перевірки їх доказами і перейшов до судових дебатів; сторонам у справі було надано можливість виступити в судових дебатах.

Положеннями статті 317 КАС України визначено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, які не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

При апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції не встановлено порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи або є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст.329 КАС України.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді Бужак Н.П.

Костюк Л.О.

Постанова складена в повному обсязі 24 травня 2018 року.