Справа № 815/6378/16
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2018-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 травня 2018 року

Київ

справа №815/6378/16

адміністративне провадження №К/9901/17458/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд): судді-доповідача Бевзенка В.М., суддів - Білоуса О.В., Шарапи В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної міграційної служби України

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2017 (судді - Левчук О.А., Вовченко О.А., Стеценко О.О.)

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2017 (судді - Осіпова Ю.В., Золотніков О.С., Скрипченко В.О.)

у справі №815/6378/16

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України)

про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

Громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до ДМС України, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 24.05.2016 №245-16 про відмову йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

-зобов'язати ДМС України прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2017, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2017, адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 24.05.2016 №245-16 про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захист, зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством, у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що рішення судів попередніх інстанції були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 є громадянином Сирії, уродженець м.Латакія, район Слейба.

Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що 20.06.2014 ОСОБА_1 автобусом виїхав з країни походження (м. Латакія) та 22.10.2015 на кораблі, легально на підставі паспорта моряка та посвідчення прибув до України.

05.11.2015 головним спеціалістом Заводського РВ у м. Миколаєві Управління ДМС України в Миколаївській області винесено рішення №9 про примусове повернення за межі України громадянина Сирії ОСОБА_1.

16.11.2015 ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтував причини виїзду з країни громадянської належності тим, що він хоче отримати захист, оскільки в Сирії йде війна і його призивали в армію, але він не хоче і не бажає стріляти і вбивати людей.

24.11.2015 наказом в.о. начальника ГУ ДМС України в Одеській області №216 прийняте рішення про оформлення документів позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.01.2016 наказом т.в.о. заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області №14 продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту позивачу.

За результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 №2015OD0363 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити йому у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вважаючи, що умови, передбачені підпунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

24.05.2016 рішенням ДМС України №245-16 висновок ГУ ДМС в Одеській області підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24.11.2016 позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №212 від 13.06.2016.

Висновки управління, на підставі якого прийняте рішення, ґрунтується на тому, що під час звернення заявник не надав переконливих доказів щодо існування переслідувань як за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, та і наявності обґрунтованих побоювань зазнати серйозної шкоди у разі повернення на Батьківщину, з посиланням, зокрема, на те, що родина заявника протягом періоду конфлікту після його виїзду проживає на території Сирії та не зазнає жодних переслідувань, а нестабільна соціально-політична ситуація на Батьківщині заявника, спричинена внутрішнім військовим конфліктом не може бути розглянута в якості причин звернення за захистом.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що з урахуванням інформації по країні походження позивача, обставин реальності загрози його для життя і основних свобод в разі повернення до Сирії, наявні підставі для зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позову, з огляду на таке.

Згідно пунктів 1, 4 частини 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту від 29.04.2004 встановлено, що в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У рішенні Європейського суду з прав людини С.К. проти Росії від 14.02.2017 №52722/15 (неофіційний переклад) суд, вивчивши кілька відповідних недавніх звітів, зокрема, прийшов до висновку, що гуманітарна ситуація і обстановка в області безпеки, а також характер і динаміка військового конфлікту в Сирії помітно посилилися в період між прибуттям С.К. в Росію в жовтні 2011 року і видачею наказу про його висилку в лютому 2015 року; також можна простежити погіршення ситуації з моменту видачі наказу та до відхилення клопотання заявника про надання притулку. За наявними даними, незважаючи на угоду про припинення вогню, яке було підписано в лютому 2016 року, сторони конфлікти продовжують використовувати методи ведення війни, які можуть призвести до жертв серед цивільного населення. Це підтверджують повідомлення про хаотичні обстріли і напади на цивільне населення. Уряд не обґрунтував свій аргумент, що безпека С.К. буде гарантована тим, що його вишлють в Дамаск, і що він також буде в безпеці при переїзді в своє рідне місто або іншу частину Сирії. Уряд не надав будь-якого підтвердження, що для С.К. в Дамаску буде забезпечений достатній рівень безпеки або що він зможе виїхати з Дамаска в безпечний регіон Сирії.

Загальновідомими є факти проведення на території Сирії громадянської війни, яка стала причини багаточисленних жертв серед цивільного населення. Крім того, збройний конфлікт став передумовою погіршення соціальної та гуманітарної обстановки, призвів до погіршення ситуації в сфері охорони здоров'я.

З огляду на вказівки, викладені в Директиві Ради Європейського Союзу від 29.04.2004 №8043/04 та рішенні Європейського суду з прав людини від 14.02.2017 №52722/15 при прийнятті рішення щодо надання або відмови в наданні відповідного статусу, органу, на який покладено такі функції, слід враховувати ситуацію у країні походження. Ситуація у країні походження при визначенні відповідного статусу є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань або зазнати серйозної шкоди є цілком обґрунтованими.

Обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений положеннями статей 70-71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Проте, з урахуванням завдання адміністративного судочинства у справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Крім того, позивач є обмеженої в способах і засобах доказування в умовах незнання мови, правової необізнаності та стресу від перебування в чужій країні, а тому Суд враховує такі обставини при касаційному перегляді справи та в процесі доказування.

Згідно статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Суд вважає, що суди попередніх інстанцій за результатами дослідження всіх обставин справи дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідачем прийнято оскаржуване рішення без дійсного вивчення обставин справи та ситуації, що склалась у країні походження позивача.

З огляду на викладене, Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції, що Державною міграційною службою України не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а позов підлягає задоволенню.

Доводи касаційної скарги вищенаведеного не спростовують.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин даної справи та з урахуванням викладеного, Суд не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 242, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2017 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2017 у справі №815/6378/16 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не оскаржується.

Суддя-доповідач В.М.Бевзенко

Судді О.В.Білоус

В.М. Шарапа