Справа № 816/1305/18
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2018-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2018 р. м. ХарківСправа № 816/1305/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Пянової Я.В.

суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання Струкової Н.В.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.05.2018 (головуючий суддя Н.Ю. Алєксєєва, м. Полтава, повний текст складено 03.05.18 р.) по справі № 816/1305/18

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі - відповідач, УДВС ГТУЮ у Полтавській області), третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 17.04.2018 р. про закінчення виконавчого провадження №55572930.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.05.2018 р. у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове - про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що порядок виконання рішень, за якими боржник повинен вчинити певні дії, визначений ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження", частина перша якої передбачає, що за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

Отже, постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2017 у справі № 816/1434/17 зобовязано Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області розглянути клопотання позивача від 16.02.2017 р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою ... прийняти рішення у відповідності до вимог частини 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Як визначено ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Отже, виходячи зі змісту судового рішення та норм земельного законодавства, державний виконавець в ході виконавчого провадження зобов'язаний перевірити не лише факт повторного розгляду боржником клопотання стягувача та прийняття відповідного рішення, але й встановити, чи повідомлений стягувач про результати його розгляду.

В свою чергу, відповідь за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 16.02.2017 р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою у відповідності до вимог ч. 7 ст. 118 ЗК України, позивачу не надходила.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що наданий відповідачем лист - відповідь № 883/0/26-18 від 06.02.2018 р. може свідчити лише про його виготовлення та присвоєння документу відповідного реєстраційного номеру, тобто підтверджувати факт саме реєстрації вихідної кореспонденції, однак не може бути належним доказом того, що боржник, відповідно до вимог ч. 7 ст. 118 ЗК України, повідомив стягувача про прийняте ним рішення шляхом направлення вказаного листа на адресу його місця проживання та отримання його позивачем. Належних письмових доказів на підтвердження обставини повідомлення стягувача, ані представником відповідача, ані третьою особою суду надано не було, а тому наявні підстави для висновку про допущення старшим державним виконавцем, на виконанні у якого перебувало виконавче провадження № 55572930, протиправної дії щодо передчасного прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження № 55572930.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 26.09.2017 р. у справі № 816/1434/17 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 2,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту на території Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, викладене в листі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області за вих. № 11256/6-17 від 02 серпня 2017 року. Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області надати ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 2,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту на території Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за його заявою від 16 лютого 2017 року.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2017 р. у справі №816/1434/17 постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 26.09.2017 р. скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобовязано Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 16.02.2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту на території Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 16.02.2017 року та прийняти рішення у відповідності до вимог частини 7 статті 118 Земельного кодексу України. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

На виконання зазначеної постанови Полтавським окружним адміністративним судом, з метою повного та фактичного виконання рішення суду, 10.01.2018 р. видано виконавчий лист №816/1434/17.

18 січня 2018 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55572930 з виконання виконавчого листа №816/1434/17, в якій запропоновано боржнику виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

12.02.2018 року до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області надійшов лист від боржника, в якому повідомлено, що повторно клопотання стягувача розглянуто.

Так, як вбачається зі змісту листа боржника від 06.02.2018р. за №883/0/26-18, клопотання ОСОБА_1 від 16.02.2017 року розглянуто та повідомлено про неможливість його задоволення через неможливість визначення конкретного місця розташування бажаної земельної ділянки.

У зв'язку з фактичним виконанням рішення суду, 17.04.2018 р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №55572930 на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України "Про виконавче провадження".

Не погоджуючись з зазначеною постановою відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження прийнята відповідачем відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовано нормами Закону України "Про виконавче провадження" .

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч.1 ст.5 України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України "Про виконавче провадження" державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи, як, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч.1 ст. 18 Закону України Про виконавче провадження виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 18 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

З системного аналізу правових норм вбачається, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, виконавче провадження підлягає закінченню.

Колегія суддів зазначає, що достатньою та необхідною правовою підставою для винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України Про виконавче провадження є виконання боржником в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом, а саме розглянути клопотання ОСОБА_1 від 16.02.2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Так, на виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2017 р. у справі №816/1434/17 боржником клопотання ОСОБА_1 від 16.02.2017 року розглянуто та повідомлено про неможливість його задоволення через неможливість визначення конкретного місця розташування бажаної земельної ділянки, що свідчить про фактичне виконання рішення в повному обсязі (лист-відповідь від 06.02.2016р. за № 883/0/26-18).

Таким чином, встановивши, що боржником розглянуто клопотання ОСОБА_1 від 16.02.2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та прийнято відповідне рішення від 06.02.2018 року № 883/0/26-18, державний виконавець правомірно закінчив виконавче провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України Про виконавче провадження.

Щодо посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідь за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 16.02.2017 р. про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відповідно до вимог ч. 7 ст. 118 ЗК України, позивачу не надходила, що свідчить про порушення державним виконавцем вимог чинного законодавства, оскільки останній в ході виконавчого провадження зобов'язаний перевірити не лише факт повторного розгляду боржником клопотання стягувача та прийняття відповідного рішення, але й встановити, чи повідомлений стягувач про результати його розгляду, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки жодним нормативно-правовим актом, зокрема і ч. 7 ст. 118 ЗК України, на яку посилається позивач, не передбачено, що державний виконавець уповноважений перевіряти питання законності прийнятого рішення суб'єкта владних повноважень поза змістом виконавчого листа, вивчати зміст судового рішення та відстежувати повідомлення стягувача про результати прийнятого рішення.

Спірні питання щодо законності та обґрунтованості такого рішення, у зв'язку з неповідомленням стягувача про нього, не може розглядати державний виконавець. Це є підставою для вирішення спору у встановленому законом порядку.

Згідно з ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд.

Зокрема, Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі Горнсбі проти Греції від 19 березня 1997 року зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

За змістом же п.68 рішення Європейського суду з прав людини у справі Піалопулос та інші проти Греції від 15 березня 2001 року, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

В даному випадку матеріалами справи підтверджений факт виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2017 р. у справі №816/1434/17, а тому державний виконавець правомірно закінчив виконавче провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України Про виконавче провадження.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку відповідач, як суб'єкт владних повноважень, повністю довів правомірність прийнятої ним постанови від 17.04.2018 року.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження прийнята відповідачем відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження", а тому підстави для її скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв'язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 287, 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, 316, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.05.2018 по справі № 816/1305/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст постанови складено 25.05.2018.