Справа № 826/8974/17
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2018-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8974/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Костенко Д.А. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання протиправний і скасування наказу у частині, поновлення на роботі, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви просив:

1) скасувати наказ ГУ НП в м. Києві від 23.06.2017 №631 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції;

2) зобов'язати ГУ НП в м. Києві поновити позивача на посаді начальника сектору Оболонського управління поліції ГУ НП у м. Києві (Оболонське УП ГУ НП у м. Києві) з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням подальших уточнень, просив постанову суду першої інстанції скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, з 07.11.2015 позивач проходив службу на посаді начальника сектору Оболонського УП ГУ НП у м. Києві, спеціальне звання "підполковник поліції", на підставі наказу ГУ НП у м. Києві від 07.11.2015 №47 о/с та відповідно до п.п. 9-12 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію".

Наказом ГУ НП у м. Києві від 06.05.2016 №407 о/с на підставі п. 5 (через службову невідповідність) ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" позивача було звільнено зі служби в поліції з 06.05.2016.

Проте, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.02.2017 у справі №826/7906/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.04.2017, зазначений наказ у частині звільнення позивача визнано протиправним і скасовано, поновлено позивача на посаді начальника сектору Оболонського УП ГУ НП у м. Києві та зобов'язано відшкодувати йому середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 07.05.2016 по 14.02.2017.

Наказами ГУ НП у м. Києві від 20.03.2017 №254 о/с та від 29.05.2017 №510 о/с відповідачем виконано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.02.2017 у справі №826/7907/16 про поновлення позивача та про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

23.06.2017 відповідачем прийнято наказ №631 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції з 23.06.2017 відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

ОСОБА_3, не погоджуючись з наказом ГУ НП у м. Києві №631 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції з 23.06.2017 відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що ГУ НП у м. Києві порушено вимоги ч.ч. 1, 2 ст. 68 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію України" (далі - Закон №580) та ст. 49-2 КЗпП України при звільненні позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Підставою для прийняття наказу від 23.06.2017 №631 о/с є накази Національної поліції України від 24.02.2016 №164 дск "Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції у м. Києві", ГУ НП у м. Києві від 17.03.2016 №6 дск "Про організаційно-штатні зміни в ГУ НП у м. Києві" та попередження ОСОБА_3 про можливе наступне вивільнення із займаної посади від 23.03.2017.

Згідно з наявною у справі копією листа Управління кадрового забезпечення ГУ НП у м. Києві від 03.11.2017 №110-аз/125/26/01-2017, посада начальника сектору Оболонського УП ГУ НП у м. Києві існувала з 06.11.2015 до 17.03.2016 у тимчасовому штаті ГУ НП у м. Києві, зміни до штатного розпису в даний період не вносились. Зазначена посада була скорочена наказом Національної поліції України від 24.02.2016 №164 дск та наказом ГУ НП у м. Києві від 17.03.2016 №6 дск "Про організаційно-штатні зміни в ГУ НП у м. Києві".

Як визначено у п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII "Про Національну поліцію України" (далі - Закон №580), поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

У статті 68 Закону №580 передбачено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення (ч. 1).

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті (ч. 2).

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону (ч. 3).

Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства (ч. 5).

Скорочення штатів або проведенням реорганізації відповідно до ст. 65 Закону №580 є підставою переміщення поліцейських, яке здійснюється на рівнозначні посади або на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський (у разі неможливості призначення на рівнозначну посаду).

Частина 2 ст. 68 Закону №580 передбачає можливість призначення поліцейського, посада якого скорочена, за його згодою на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції. Однак дана норма не врегульовує питання здійснення пропозиції поліцейському, посада якого скорочена, іншої посади в органі поліції.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, яка викладена зокрема у постанові від 17.02.2015 №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи відсутність правового регулювання процедури здійснення поліцейському, посада якого скорочується, пропозиції переведення на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції Законом №580, а також беручи до уваги те, що відповідач, здійснюючи попередження про можливе наступне звільнення позивача, послався у своєму попередженні на ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України, суд дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України.

Згідно з п. 1 ч. 1 і ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстави скорочення штатів допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України, що кореспондується з ч. 1 ст. 68 Закону №580, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Тобто, власник (уповноважений ним орган) одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто на роботодавця покладено обов'язок щодо вжиття заходів до переведення працівника за його згодою на іншу роботу задля максимально можливого сприяння у збереженні роботи такого працівника.

Матеріали справи свідчать про те, що позивача персонально попереджено про можливе наступне звільнення 05.06.2017, тобто лише за 18 днів до звільнення, а не за два місяці, як передбачено законодавством.

Також колегією суддів встановлено, що відповідачем не здійснювалася пропозиція позивачу переведення на іншу роботу (посаду), з урахуванням наявних вакансій і кваліфікації позивача, а позивач не висловлював свою згоду чи відмову на переведення.

Наведене свідчить про незаконність звільнення ОСОБА_3, адже відповідачем не доведено неможливість працевлаштування позивача в органах поліції після скорочення посади, яку він обіймав.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави <...> працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин, суд дійшов висновку про протиправність наказу ГУ НП у м. Києві від 23.06.2017 №631 о/с в частині звільнення позивача і про скасування даного наказу в оскаржуваній частині.

Зважаючи на незаконність звільнення позивача та виходячи із змісту позовних вимог, останній підлягає поновленню на посаді, з якої був незаконно звільнений, - начальника сектору Оболонського УП ГУ НП у м. Києві з 24.06.2017.

Скорочення посади, яку обіймав позивач перед звільненням, не є перешкодою для її введення (відновлення) з метою належного і ефективного захисту порушеного права позивача на працю. Належним способом виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді є включення до штатного розпису на підставі рішення суду відповідної посади та видання наказу. При цьому, суд зазначає, що не наділений повноваженнями вирішувати в рамках даної справи питання про поновлення позивача на іншій рівнозначній посаді або нижчій ніж та, яку він обіймав, перед звільненням, оскільки дана процедура є похідною, вимагає відповідного волевиявлення обох сторін і такими повноваженнями наділений відповідач, який зобов'язаний вчинити дії, в тому числі пропонування посади, на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про понов лення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Судом першої інстанції вірно обраховано, враховуючи кількість днів вимушеного прогулу позивача, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на його користь з відповідача.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м.Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.