Справа № 466/1686/18
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2018-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н НЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 466/1686/18

30 травня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий-суддя Костецький Н.В.,

секретар судового засідання Витвицька В.П.,

за участю:

позивач ОСОБА_1,

представник відповідача не прибув,

третя особа Данько У.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Данько Уляни Василівни про визнання протиправною та скасування постанови, стягнення фізичної та моральної шкоди, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1Ф.) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного територіального управління юстиції у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Данько Уляни Василівни, у якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову від 25.01.2018 про закінчення виконавчого провадження;

- стягути з відповідача кошти на відшкодування фізичної шкоди та моральної шкоди у розмірі 5000 грн заподіяної ОСОБА_1 протиправним рішенням;

- зобов'язати Головне територіальне управління юстиції у Львівській області провести службове розслідування по заяві скарзі ОСОБА_1 та провести дисциплінарне провадження згідно ст. 71 Закону України «Про державну службу».

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22.05.2018 визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними та скасування постанови, стягнення фізичної та моральної шкоди, зобов'язання вчинити дії та поновлено строк звернення до суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними та скасування постанови, стягнення фізичної та моральної шкоди, зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24.10.2016 позов ОСОБА_1 задоволено, зобов'язано управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львові нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну державну надбавку як дитині війни за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, з урахуванням раніше проведених виплат. Державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Данько У.В. на виконання виконавчого листа від 20.12.2017 № 466/1072/15-а винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55453507. Однак, постановою від 25.01.2018 держаний виконавець закінчив виконавче провадження № 55453507 на підставі листа Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України від 24.01.2018 № 759/06-40 відповідно до якого, рішення суду виконано в повному обсязі до моменту відкриття провадження, що підтверджується розпорядженням від 13.12.2017 № 169651. Позивач звертає увагу, що кошти у вигляді надбавки на рахунки не надходили. Вважає постанову від 25.01.2018 про закінчення підготовчого провадження протиправною, оскільки нею порушено право ОСОБА_1, як дитини війни на щомісячну соціальну допомогу у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, яка передбачена ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позові, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У судовому засіданні третя особа проти позову заперечила, зазначає, що у зв`язку з отриманням листа від 24.01.2018 Личаківського об`єднаного управління ПФУ м.Львова про нарахування та виплату щомісячної надбавки позивачу, нею 25.01.2018 було закрито виконавче провадження. Вважає, що до обов`язків судового виконавця не належить перевірка відомостей щодо дійсного виконання рішення суду, оскільки лист отриманий нею був скерований органом державної влади та скріплений гербовою печаткою. Враховуючи наведене просила відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача, третьої особи, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 24.10.2016 у справі № 466/1072/15-6, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду позов ОСОБА_1 задоволено, зобов'язано управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львові нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну державну надбавку як дитині війни за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, з урахуванням раніше проведених виплат.

Постановою Верховного Суду від 20.03.2018 постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 24.10.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2017 у справі № 466/1072/15-а залишено без змін.

Шевченківським районним судом м. Львова 20.12.2017 видано виконавчий лист № 466/1072/15-а про зобов'язання управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львові нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну державну надбавку як дитині війни за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, з урахуванням раніше проведених виплат.

ОСОБА_1 звернувся до начальника Личаківського ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області з заявою від 06.12.2017 про прийняття виконавчого документа № 466/1072/15-а до виконання.

Державний виконавець 13.12.2017 керуючись п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист № 466/1072/15-а повернув стягувану без прийняття до виконання.

ОСОБА_1 звернувся до начальника Личаківського ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області з заявою від 20.12.2017 про прийняття виконавчого документа № 466/1072/15-а виданого 20.12.2017 Шевченківським районним судом м. Львова до виконання.

Постановою державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 28.12.2017 відкрито виконавче провадження № 55453507 за виконавчим листом № 466/1072/15-а, виданим Шевченківським районним судом м. Львова 20.12.2017.

Державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Данько У.В. 25.01.2018 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 55453507 з примусового виконання виконавчого листа № 466/1072/15-а, на підставі листа Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України від 24.01.2018 № 759/06-40 відповідно до якого, рішення суду виконано в повному обсязі до моменту відкриття провадження, що підтверджується розпорядженням від 13.12.2017 № 169651.

ОСОБА_1 звернувся до начальника Личаківського ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області з скаргою від 06.02.2018 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № 55453507, оскільки фактичного виконання виконавчого листа № 466/1072/15-а не було.

Вважаючи постанову про закінчення виконавчого провадження протиправною, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентується Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404)

Згідно з статтею 1 Закону № 1404 визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов'язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об'єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Початок примусового виконання рішення здійснюється відповідно до ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, в даному випадку за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено права і обов'язки державних виконавців. Так, згідно пункту 1 частини 2 вказаної статті державний виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Як встановлено судом, постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 24.10.2016 у справі № 466/1072/15-6, зобов'язано управління Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Львові нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну державну надбавку як дитині війни за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, з урахуванням раніше проведених виплат.

На виконання вказаного судового рішення державний виконавець відкрив виконавче провадження № 55453507.

Пунктом 9 частини 1 статті 39 цього ж Закону встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. (ч. 2 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження").

Отже, лише у разі фактичного виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, державний виконавець приймає рішення про закінчення виконавчого провадження.

Як зазначено в тексті оскарженої постанови, відповідач закінчив виконавче провадження у зв'язку з тим, що на адресу відділу надійшов лист Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України від 24.01.2018 № 759/06-40 відповідно до якого, рішення суду виконано в повному обсязі до моменту відкриття провадження, що підтверджується розпорядженням від 13.12.2017 № 169651.

Суд звертає увагу на те, що п. 1 ч. 3 ст. 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

При дослідженні матеріалів справи, судом не встановлено доказів перевірки виконання судового рішення.

Відтак, державний виконавець Личаківського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Данько У.В. не здійснивши перевірки щодо виконання судового рішення винесла постанову про закінчення виконавчого провадження.

Судом встановлено, що в подальшому до Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області надійшов лист Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України від 22.02.2018 № 153/03.11-42, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24.10.2016 у справі № 466/1072/15-6 ОСОБА_1 нараховано 1534,37 грн, однак такі кошти не виплачено. Крім цього згідно наявної в матеріалах справи виписки по картковому рахунку позивача, а також доданого третьою особою копії розпорядження 169651 від 13.12.2017 Личаківського ОУПФУ м. Львова кошти в розмірі 1534,37 грн, позивачу не виплачено.

Отже, суд звертає увагу на неправомірне закінчення спірного виконавчого провадження державним виконавцем, оскільки як з матеріалів справи, так і з вище вказаного листа Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України від 22.02.2018 № 153/03.11-42, не вбачається фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Таким чином, суд погоджується із доводами позивача та вказує, що на момент винесення спірної постанови про закінчення виконавчого провадження у відповідача не було сукупності належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів на підтвердження виконання боржником у виконавчому № 55453507 постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 24.10.2016 у справі № 466/1072/15-6.

За таких обставин, суд вважає, що в державного виконавця були відсутні правові підстави для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а тому постанова про закінчення виконавчого провадження від 25.01.2018 № 55453507 є протиправною та підлягає скасуванню.

Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн заподіяної ОСОБА_1 протиправним рішенням, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ч. 1-3 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до положень ст. 1, 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Діяльність держави щодо осіб з інвалідністю виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у: виявленні, усуненні перепон і бар'єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об'єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу, транспорту, інформації та зв'язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту; охороні здоров'я; соціальному захисті; забезпеченні виконання індивідуальної програми реабілітації осіб з інвалідністю; наданні пристосованого житла; сприянні громадській діяльності.

Соціальний захист осіб з інвалідністю є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей осіб з інвалідністю нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Враховуючи, що позивач є людиною похилого віку, інвалідом І групи, звернувся до суду за захистом своїх прав у справі № 466/1072/15-а, та його позовні вимоги було задоволено, проте ці вимоги тривалий час відповідачем не виконувалися, що змушувало позивача повторно звертатися до суду з позовом про захист своїх прав. Крім цього згідно наявних в матеріалах справи копій медичних довідок у позивача у період з моменту винесення оскаржуваної постанови до розгляду справи судом відбулося погіршення стану здоров`я. Відтак, суд вважає, що в даному випадку розумним та доцільним буде стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 завданої діями та бездіяльністю моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 11 грудня 2008 р. у справі «Антонюк проти України», зазначає, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні, при цьому надмірне тривале провадження дає підстави для відшкодування моральної шкоди.

Крім цього, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.05. 2002 у справі «Бурдов проти Росії» : по-перше, нагадав, що п. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини (Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод 1950 р.) надано кожному право звертатися до суду у разі будь-якого спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що являє право порушувати позовне провадження у судах з питань цивільно-правового характеру; проте таке право було б ілюзорним, якби правова система держави-учасника Європейської конвенції припускала, щоб судове рішення, яке набрало чинності та є обов'язковим до виконання, залишалося б недіючим; по-друге, визнав немислимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, детально визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд справи, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень; по-третє, наголосив, що виконання судового рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду».

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.07.2006 у справі «Васильєв проти України» зазначив, що виконання рішення щодо боржника залишається обов'язком держави.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача провести службове розслідування, то суд вважає що у її задоволенні слід відмовити, оскільки позивач у своїх скарзі та заяві до відповідача не звертався з такою вимогою, а саме по собі проведення службового розслідування відноситься до дискреційних повноважень відповідача.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем в порушення ч. 2 ст. 77 КАС України не доведено, а позивачем та наявними у матеріалах справи спростовано правомірність винесення державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Данько Уляни Василівни постанови від 25.01.2018 про закінчення виконавчого провадження № 55453507, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 6-10, 14, 72-77, 90, 139, 159, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

в и р і ш и в :

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Данько Уляни Василівни від 25.01.2018 про закінчення виконавчого провадження № 55453507.

3. Стягути з Головного територіального управління юстиції у Львівській області на користь ОСОБА_1 кошти на відшкодування моральної шкоди заподіяної протиправним рішенням у розмірі 5000 грн.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення, безпосередньо до Львівського апеляційного адміністративного суду, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомукаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Костецький Н.В.