Справа № 826/9938/17
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 травня 2018 року № 826/9938/17

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа Державної служби України з питань праці Головне управління Держпраці в Донецькій області
провизнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду м.Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі також - позивач) з позовом до Державної служби України з питань праці (надалі також - відповідач), третя особа Головне управління Держпраці в Донецькій області (надалі також - третя особа), в якому просить:

- визнання незаконним та скасування наказу заступника голови державної служби України з питань праці від 03.07.2017 №23-кт про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивача звільнено безпідставно без додержання вимог чинного законодавства. Крім того, в уточненій заяві представник позивача зазначає, що позивач на період звільнення перебувала у стані вагітності.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, в письмових запереченнях зазначив про відсутність з боку відповідача порушень чинного законодавства, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Представник третьої особи, повідомленої належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, дослідивши заперечення відповідача, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Державної служби України з питань праці від 07.05.2015 № 20-кт "Про призначення заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області" за погодженням з Міністром соціальної політики України від 28.04.2015 № 6268/0/14-15/09 призначено ОСОБА_1 на посаду заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області з 07.05.2015.

03.11.2016 позивач звернулася до відповідача із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати з 07.11.2016 на підставі п. 18 ч. 1 ст. 25 Закону України "Про відпустки".

Листом від 11.11.2016 №11203/1/11-ДП-16 відповідач, з посиланням на наказ Держпраці від 26.08.2015 №93 "Про затвердження Порядку погодження відпусток та службових відряджень начальникам, заступникам начальників територіальних органів Державної служби з питань праці, керівникам державних підприємств та установ, що належать до сфери її управління", повідомив позивача, що питання погодження надання відпустки порушується не пізніше ніж за два тижні до початку відпустки та така заява має містити візу начальника територіального органу.

Також повідомлено, що до Держпраці надійшов лист Покровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 08.11.2016 № 26174/401-2016, в якому зазначено, що проводиться досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002635 від 28.10.2016 за підозрою заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_1 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. Оскільки ОСОБА_1 на робочому місці не перебуває, висловлено прохання сприяти у вирішенні питання щодо забезпечення її явки до слідчого відділу та скасувати службові відрядження протягом листопада 2016 року.

В подальшому, на адвокатський запит, відповідач листом від 25.11.2016 № 11717/1/11-ДП-16 повідомив про направлення вищезазначеної відповіді на адресу позивача та повторно долучив вказаний лист в якості додатку; листом від 21.12.2016 № 12685/1/11-ДП-16 відповідач повідомив адвоката позивача про відсутність підстав для застосування при розгляді заяви п. 18 ч. 1 ст. 25 Закону України "Про відпустки" у зв'язку з тим, що м. Покровськ не відноситься до території проведення антитерористичної операції, та про оголошення 25.11.2016 позивача у розшук; у листі від 25.01.2017 № 817/1/11-ДП-17 відповідач повторно продублював інформацію, викладену у листі від 11.11.2016 № 11203/1/11-ДП-16; листом від 21.02.2017 № 2014/1/11-ДП-17 відповідач повторно зазначив, що позивачу надавались неодноразові відповіді, наказ про відпустку позивача видається за місцем її роботи, позивача оголошено у розшук.

Наказом Держапраці від 03.04.2017 №139-к відкрито дисциплінарне провадження щодо заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_1

Як зазначає відповідач, підставою для відкриття дисциплінарного провадження слугувала інформація, яка викладена у листі начальника головного управління Держпраці у Донецькій області Шубіна В.П. від 27.03.2017 №01/149 щодо відсутності заступника начальника Головного управління ОСОБА_1 на робочому місці з 02.11.2016, а також копії табелів робочого часу Головного управління за період з листопада 2016 року по березень 2017 року, доповідних записок та актів про відсутність позивача на робочому місці.

Наказ про відкриття дисциплінарного провадження та вимога про надання пояснень з приводу відсутності позивача на робочому місці, направлено листом від 04.04.2017 №3883/1/11-ДП-17 на адресу позивача АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Листом від 20.04.2017 позивач повідомила, що згідно Закону України «Про відпустки» та її заяви від 03.11.2016 перебуває відпустці без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції з 07.11.2016.

На адреси позивача, відповідач повторно листом від 24.04.2017 №4758/1/11-ДП-17 направив вимогу про надання пояснень стосовно відсутності на роботі.

Позивач листом від 20.05.2017 повідомив Держпрацю, що згідно Закону України «Про відпустки» та її заяви від 03.11.2016, перебуває у відпустці без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції з 07.11.2016.

За результатами проведення дисциплінарного провадження, Держпраці видано наказ від 03.07.2017 №23-кт «Про звільнення ОСОБА_1.»

Представник позивача також зазначає, що під час проведення дисциплінарного провадження та винесення наказу №23-кт від 03.07.2017 позивачка перебувала в законній відпустці та у стані вагітності.

Вважаючи звільнення позивача протиправним, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Щодо твердження про те, що не видання наказу про надання відпуски ОСОБА_3 протиправним, суд зазначає наступне.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2017 №826/3710/17, залишеної без змін Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2018, в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною відмову Державної служби України з питань праці у оформленні наказу про надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати та зобов'язання відповідача видати наказ про надання відпустки без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції з 07.11.2016 у відповідності до вимог Закону України "Про відпустки" відмовлено.

Відповідно до ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, судом встановлено правомірність дій відповідача щодо не видання наказу щодо надання відпустки ОСОБА_4

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо підстав відкриття та здійснення дисциплінарного провадження, та подальшого звільнення суд зазначає наступне.

Згідно частин 1-3 статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною 21 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Сторонами трудового договору є працівник та власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. В даному випадку ОСОБА_5 та Головне управління Дерджпраці в Донецькій області.

Відповідно до підпункту 11 пункту 11 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, Голова Держпраці призначає на посаду за погодженням з Міністром соціальної політики заступників керівників територіальних органів Держпраці та звільняє їх з посади.

Питання надання чи відмови у наданні відпусток працівникам територіальних органів Держапраці вирішується за місцем роботи - в даному випадку вирішення зазначеного питання належить до компетенції начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області, як безпосереднього керівника позивача.

Законодавством встановлено процедуру застосування дисциплінарного стягнення та види дисциплінарних стягнень, загальну умови їх застосування, зокрема, статтею 66 Закону України «Про державну службу» передбачено застосування один із видів дисциплінарного стягнення: зауваження; догана; попередження про неповну службову відповідність; звільнення з посади державної служби.

Вид дисциплінарного стягнення залежить від кваліфікації дисциплінарного проступку. Зокрема, у разі вчинення систематично повторно протягом року державним службовцем дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини 2 статті 65 Закону України «Про державну службу» прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Дисциплінарні стягнення, передбачені пунктами 2-4 частини 1 статті 66 Закону України «Про державну службу», в тому числі і звільнення, накладаються виключно за поданням дисциплінарної комісії.

За кожний дисциплінарний проступок до державного службовця може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про державну службу» дисциплінарне стягнення має відповідати характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню вини державного службовця. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, попередню поведінку державного службовця та його ставлення до виконання посадових обов'язків.

Частиною 1 статті 69 Закону України «Про державну службу» визначено, що для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ.

Вимоги щодо порядку утворення дисциплінарних комісій та визначення їх повноважень установлено нормами статті 69 даного Закону.

Відповідно до частин 1,3 статті 75 Закону України «Про державну службу» перед накладенням дисциплінарного стягнення суб'єкт призначення повинен отримати від державного службовця, який притягається до дисциплінарної відповідальності, письмове пояснення. Відмова надати пояснення оформляється відповідним актом і підтверджується двома державними службовцями. Відмова надати пояснення не перешкоджає здійсненню дисциплінарного провадження та накладенню на державного службовця дисциплінарного стягнення.

Враховуючи викладене, відповідач при проведені дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1, діяв в межах наданих йому повноважень законодавством України, а доводи позивача щодо протиправності не видання наказу про надання відпустки, який слугував підставою для проведення дисциплінарного провадження є необґрунтованими.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду м. Києва, позивачем не доведено протиправності дій відповідача з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій