Справа № 826/715/16
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2018-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 травня 2018 року № 826/715/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,

за участю секретаря судового засідання - Шаповалової К.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача і третьої особи-1 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві,
треті особи:Головне управління Національної поліції у місті Києві,
Міністерство внутрішніх справ України
провизнання незаконним та скасування наказу та запису про звільнення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Міністерства внутрішніх справ України, третя особа: Головне управління Національної поліції у місті Києві про визнання незаконними та скасування наказу про звільнення від 03.11.2015 №955 о/с виданий ГУ МВС України в м. Києві, визнання незаконним та скасувати запис про звільнення до трудової книжки від 04.11.2015, поновлення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 на посаді інспектора відділення адміністративної практики полку дорожньо-патрульної служби ДАІ Головного управління.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що її було звільнено під час перебування у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку на підставі пункту 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, чим порушено її права гарантовані п.3 ст.184 Кодексу законів про працю України.

У своїх письмових поясненнях до адміністративного позову від 31.03.2016 позивач наголошує на тому, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, допускається лише з обов'язковим працевлаштуванням, а отже відповідачем був виданий наказ від 03.11.2015 № 955 о/с з порушенням норм діючого законодавства.

Також, у своїх поясненнях до адміністративного позову від 12.12.2017 представником позивача наведено порівняльну характеристику функціональних обов'язків міліції та національної поліції, та акцентує увагу суду на наявності максимально наближених між собою функцій. Зазначено, що наказ відповідача оскаржуваний виданий з грубим порушенням законодавства.

Міністерство внутрішніх справ України проти позову заперечувало і просило відмовити у його задоволенні, посилаючись на правомірність оскаржуваного наказу, виданого Головним управлінням МВС України в місті Києві. Аргументуючи свою позицію Міністерство посилалось на пункт 5 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію», яким передбачено втрату чинності Закону України «про міліцію». У зв'язку з цим, згідно з п.8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію» всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 641 утворено Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністерства внутрішніх справ України. Відповідачами наголошувалось, що зі змісту постанови Уряду новостворений центральний орган не є а ні правонаступником міліції, а ні структурним підрозділом МВС України. А тому, вважають, що оскаржуваний наказ виданий в межах діючого законодавства, а позов задоволенню не підлягає.

У додаткових поясненнях по справі від 26.04.2016 Міністерство внутрішніх справ України наголошує на тому, що затверджена нова структура апарату Міністерства внутрішніх справ України. Як наслідок, скорочені всі посади атестованих співробітників та введено посади державних службовців. Оскільки позивачка, не має стажу державної служби, вона не може бути автоматично призначена на посаду державної служби, у зв'язку з тим, що Законом України «Про державну службу» передбачена чітко визначена процедура прийняття на державну службу.

Ухвалою суду від 19.01.2016 відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл від 10.10.2017 за №4036 та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2017 визначено суддю Добрівську Н.А. для розгляду адміністративної справи №826/715/16 та вказану справу 19.10.2017 передано на розгляд судді Добрівській Н.А.

Ухвалою від 01.12.2017 справа прийнята до провадження та призначено попереднє судове засідання.

Разом з тим, 15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до пункту 10 підпункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У підготовчому засіданні 24.01.2018 за згодою представника позивача, з урахуванням змісту позовних вимог та наведених на їх обґрунтування доводів, зі складу відповідачів виключено Міністерство внутрішніх справ України і залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

При вирішенні питання щодо складу суду для розгляду даної справи судом враховується наступне.

Згідно частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Як встановлено статтею 32 Кодексу адміністративного судочинства України, усі адміністративні справи в суді першої інстанції, крім випадків, встановлених цим Кодексом, розглядаються і вирішуються суддею одноособово.

Відповідно до статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, Національного банку України, окружної виборчої комісії (окружної комісії з референдуму), розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.

Відповідно до частини другої статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України будь-яку справу, що відноситься до юрисдикції суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. Питання про призначення колегіального розгляду вирішується до закінчення підготовчого засідання у справі (до початку розгляду справи, якщо підготовче засідання не проводиться) суддею, який розглядає справу, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, про що постановляється відповідна ухвала.

Статтею 35 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи.

У разі зміни складу суду розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом (стаття 242).

Враховуючи, що згідно ухвали суду від 10.10.2017 відбулася зміна складу суду, що має наслідком розгляд справи спочатку, відсутність визначення складу колегії суддів, а також з метою дотримання статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про розгляд справи одноособово.

24.01.2018 судом закінчено підготовче провадження і призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач і її представник позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та в додаткових поясненнях. Представник позивача у судових дебатах просив суд вийти за межі позовних вимог і стягнути з відповідача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Представники відповідача та третіх осіб проти позову заперечили та просили відмовити в його задоволенні, наполягаючи на правомірності оскаржуваного наказу, прийнятого в межах повноважень.

Заслухавши наведені в обґрунтування позову доводи представника позивача, а також заперечення представника відповідача по суті позовних вимог, ознайомившись з письмово викладеними позиціями сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

09.11.2011 на підставі Наказу Головного управління МВС України в м. Києві від 09.11.2011 №676 о/с позивача прийнято на службу в органи внутрішніх справ.

У зв'язку з народженням дитини позивачу надано відпустку по догляду за дитиною по досягнення нею трирічного віку з 01.10.2014.

Наказом Головного управління внутрішніх справ України в м. Києві №955 від 03.11.2015 згідно з вимогами наказів МВС України від 28.08.2015 №1033 «Про організаційно- штатні зміни в підрозділах ДАІ МВС» та головного управління від 04.09.2015 № 927 «Про організаційно - штатні зміни в ГУМВС України в місті Києві» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ОСОБА_1 04.11.2015 у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.10.2014.

Незгода позивача із вказаною постановою зумовила її звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Даючи правову оцінку (матеріалам справи) встановленим у справі обставинам з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, суд зважає на наступне.

Порядок та умови проходження служби особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права та обов'язки визначаються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №114 від 29.07.1991 року (далі - Положення).

Згідно з п.8 Положення, дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв'язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

За приписами пп. «г» п.64 Положення, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

В той же час, станом на час винесення оскаржуваного наказу, вступив у дію Закон України від 02.07.2015 №580-VІІІ «Про Національну поліцію».

Відповідно до п.1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон України «Про Національну поліцію» опублікований в газеті Голос України від 06.08.2015 року № 141-142, набрав чинності 07.11.2015 року.

Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону набирають чинності з 07.08.2015 року.

Пунктами 9, 10, 11 вказаного розділу Закону передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, можуть були прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або неприйняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Таким чином, вищезазначені норми Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію» та Положення, на які йдеться посилання у спірному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

На підставі викладеного, відповідачем жодним чином не було обґрунтовано відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, оскільки не враховано відсутність відмови позивачки від проходження служби в поліції та не перевірено взагалі можливість реалізації її права на прийняття до служби в поліції.

Вищевказане, на думку суду, свідчить про порушення права позивача на подання заяви особисто до органу поліції з висловлення бажанням проходити службу саме у такому органі поліції та взагалі, розгляду її кандидатури на посаду в поліції.

Як вбачається із матеріалів справи, жодної вакантної посади при звільненні позивачу не пропонувалось та на момент прийняття оскаржуваного наказу позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно із пунктом 17 Положення, вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Враховуючи те, що Закон України «Про Національну поліцію» та Положення не містять положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тому в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч. 3 ст.184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, пряма заборона на звільнення працівників, зазначених у статті 184 Кодексу законів про працю України, протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають суб'єктивне право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства), відтак вирішення питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не допускається. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обов'язковим працевлаштуванням.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Разом з тим, Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа №21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа №21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Таким чином, оскільки відповідачем не дотримано положення діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства в частині обов'язкового працевлаштування позивача, Суд приходить до висновку щодо протиправності оскарженого наказу ГУ МВС України в Донецькій області в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ.

Посилання суду третьої особи-2 на відсутність звернення позивача до Головного управління Національної поліції в місті Києві із заявою стосовно проходження подальшої служби в поліції у встановленому порядку, а також обставини непроходження позивачем конкурсу на посади в порядку, визначеному п. 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», як на підстави для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування наказу про її звільнення з органів внутрішніх справ є безпідставними, оскільки наведені обставини не стосуються предмету позовних вимог, адже протиправність звільнення позивача з органів внутрішніх справ обумовлена нівелюванням відповідачем державних гарантій трудових прав останньої, які, зокрема, визначені ч.3 ст.184 КЗпП України.

При цьому судом встановлено, що станом на день постановлення рішення у даній справі, запис про державу реєстрацію припинення ГУ МВС України в місті Києві та до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесені.

Таким чином, беручи до уваги те, що ОСОБА_1 проходила службу на посаді інспектора відділення адміністративної практики полку дорожньо-патрульної служби ДАІ Головного управління, Суд вважає, що саме Головне управління МВС України в місті Києві, тобто той орган, який здійснював працевлаштування позивача до органів внутрішніх справ та, відповідно, вивільнення, зобов'язаний вжити заходи щодо відновлення її порушеного пава.

Аналогічний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 16.04.2018 у справі №805/771/16-а, адміністративне провадження №К/9901/22686/18.

Вказане положення відповідає правовій позиції Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 22.03.2012 року по справі проти Російської Федерації зазначено, що право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність звільнення позивача, оскільки така підстава звільнення, яка зазначена у спірному наказі (скорочення штатів) протирічить вищевикладеній забороні, встановленій законом, звільняти жінок, які мають дітей віком до трьох років.

Стосовно вимоги про поновлення позивачки на посаді інспектора відділення адміністрування практики полку дорожньо-патрульної служби ДАІ Головного управління або на рівнозначній посаді Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з п. 24 Положення, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Суд вважає за необхідне зазначити, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 16.10.2012 у справі №21-267а12.

З врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є поновлення її на посаді старшого лейтенанта міліції на посаді інспектора відділення адміністративної практики полку дорожньо-патрульної служби ДАІ Головного управління. Однак, у зв'язку з відсутністю зазначеної посади у новій затвердженій структурі МВС України суд приходить до висновку, що поновити позивача можливо на рівнозначній посаді, яка визначена діючою структурою МВС України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Отже, постанову суду в частині поновлення позивачки на посаді слід звернути до негайного виконання.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасувати запис про звільнення до трудової книжки від 04.11.2015, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до абзаців першого, другого пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110 , (із змінами і доповненнями) (далі також - Інструкція) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) (абзац 1 пункту 2.4. Інструкції).

Пунктом 2.10 Інструкції встановлено, що у розділі «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження», «Відомості про заохочення» трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається.

У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за № таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)» і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі№. При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, звільнений ...» і зазначається нове формулювання.

У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.

При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається «Дублікат» трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» (із змінами і доповненнями) передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовна вимога про визнання незаконним та скасувати запис про звільнення до трудової книжки від 04.11.2015 задоволенню не підлягає як така, що заявлена передчасно.

Згідно із статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з п.30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на встановлені у справі обставини, суд заявлені позовні вимоги обґрунтованими, а відтак вбачає наявність підстав для їх задоволення в часині.

Керуючись ст.ст.2, 5-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 03 листопада 2015 за №955 о/с в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-174426), інспектора відділення адміністративної практики полку дорожньо-патрульної служби ДАІ Головного управління, 04 листопада 2015 року.

Поновити ОСОБА_1, звільнену з посади інспектора відділення адміністрування практики полку дорожньо-патрульної служби ДАІ Головного управління, на рівнозначній посаді з 04.11.2015.

Допустити постанову у частині поновлення ОСОБА_1 інспектора відділення адміністрування практики полку дорожньо-патрульної служби ДАІ Головного управління на рівнозначній посаді з 04.11.2015 до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст.ст.293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1).

Відповідач - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (, адреса: м. Київ, Володимирська, 15).

Третя особа-1 - Головного управління Національної поліції у місті Києві (код ЄДРПОУ - 40108583, адреса: м. Київ, Володимирська, 15).

Третя особа-2 - Міністерство внутрішніх справ України в місті Києві (, адреса: м. Київ, вул. Богомольця, 10).

Суддя Н.А. Добрівська