Справа № 826/13952/17
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2018-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Судді-доповідача - Троян Н.М.,

суддів - Костюк Л.О., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 2 від 28 квітня 2017 року.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення суперечить нормам законодавства, а земельна ділянка, яка на законних підставах належить йому, використовується для здійснення господарської діяльності.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2018 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Зокрема, апелянт посилався на те, що для цілей оподаткування земельним податком у позивача немає відповідного правового статусу власника земельної ділянки чи землекористувача, набутого в порядку встановленого законодавством.

Так, спірна земельна ділянка із державної або комунальної власності не надавалась позивачу у власність або постійне користування, а у державному земельному кадастрі відсутні відомості про те, що позивач має правовий статус власника чи постійного землекористувача земельної ділянки по АДРЕСА_1, а також інші дані необхідні для розрахунку податку.

Крім того, відповідачем помилково визначено розмір податкового зобов'язання у сумі 12 428 грн 52 коп., виходячи з довідки КП «Київський інститут земельних відносин» про розмір нормативної грошової оцінки частини земельної ділянки №Н-01293/2017 від 04.08.2017 сума повинна становити 4 250 грн 43 коп.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем до суду апеляційної інстанції не надано.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач зареєстрований Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією 06.12.2001 фізичною особою - підприємцем, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців зроблено запис за номером: 2 003888 (а.с. 20).

Основним видом господарської діяльності позивача, згідно з КВЕД 009-2010, є надання в оренду власного нерухомого майна, код 68.20.

28 квітня 2017 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення №2 форми «Ф», яким, згідно пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. та відповідно до п. 286.5 ст. 286 розділу ХІІІ Податкового кодексу України, ОСОБА_3 визначено податкове зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 12428 грн 52 коп. (а.с. 12).

У порядку адміністративного оскарження, позивач звернувся з відповідною скаргою від 01.08.2017 до Державної фіскальної служби України з проханням скасувати вказане податкове повідомлення-рішення, мотивуючи тим, що земельна ділянка використовується у господарській діяльності, тому за правилами п. 291.1 ст. 297 ПК України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності (а.с. 13-15).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 28.09.2017 № 12813/Б/99-99-11-02-01-14 в задоволенні скарги відмовлено та залишено без змін оскаржуване податкове повідомлення рішення 2 від 28.04.2017, оскільки ОСОБА_3 є власником нежитлового приміщення (у багатоповерховому будинку) площею 265,3 квадратних метрів, перебуває на обліку як платник земельного податку за земельну ділянку під вказаним нежилим приміщенням площею 0,15076 га, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, тому, відповідно до норм Податкового кодексу України зобов'язаний сплачувати зазначений податок (а.с. 16-19).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_3 зареєстрований, як фізична особа-підприємець 06.12.2001, крім того 12.10.2001 відповідно до копії договору купівлі-продажу нежилого приміщення, позивач набув право приватної власності на нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 256,30 кв. м., а платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа, при цьому обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права, тому позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

У відповідності до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, правовідносини щодо нарахування та сплати якої врегульовано розділом XIII Податкового кодексу України.

Згідно п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Приписи ст. 270 ПК України закріплюють, що об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв'язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців) (п. 285.1 та п. 285.2 ст. 285 ПК України).

Пунктом 286.5 ст. 286 ПК України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Пунктом 287.1 ст. 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до п. 287.6 ст. 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Згідно п. 287.8 ст. 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

За правилами пункту 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Згідно частин першої-другої статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно приписів ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічні правила переходу права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, регламентовані у статті 377 Цивільного кодексу України.

За результатами аналізу наведених вище правових норм, колегія суддів приходить до висновку, що фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

На думку апелянта, останній звільнений від сплати земельного податку, оскільки нежиле приміщення, яке знаходиться на цій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, використовується позивачем, як суб'єктом господарської діяльності, у процесі його господарської діяльності, а саме для здачі в оренду вказаного нежилого приміщення.

Крім того, з 01.01.2012 позивачем обрано спрощену систему оподаткування, а з отриманих доходів за надання в оренду нерухомого майна позивач сплачує єдиний податок.

Як свідчать матеріали справи, 12.10.2001 відповідно до копії договору купівлі-продажу нежилого приміщення, ОСОБА_3 набув право приватної власності на нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 256,30 кв. м. (а.с. 24).

Відповідно до Реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, зазначене нежиле приміщення зареєстроване за позивачем на праві приватної власності та записано в реєстрову книгу № Д2 П-203 за реєстровим № 754-П (а.с. 25).

При цьому, ОСОБА_3 зареєстрований, як фізична особа-підприємець 06.12.2001.

З 01.01.2012 позивач перейшов на спрощену систему оподаткування 3 групи, ставка єдиного податку 5%. Вид господарської діяльності 70.20.0 Здавання в оренду власного нерухомого майна.

У подальшому, між ФОП ОСОБА_3 (Орендодавець) та ТОВ «Інтерхім-БТВ» (Орендар) укладено договір №16 оренди нежитлового приміщення від 01.07.2016 згідно якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в оренду нежиле приміщення, загальною площею 256,3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, для розміщення офісу Орендаря, здійснення діяльності в сфері торгівлі та розробки технологій. Строк оренди приміщення встановлено з 01.08.2016 по 01.07.2019 (а.с. 27-29).

У відповідності до додаткової угоди № 1 від 28.07.2016 до договору № 16 оренди нежитлового приміщення від 01.07.2016, доповнено пункт 1.2 Договору частиною другою, згідно до якого Орендарю на період дії Договору передається і земельна ділянка, на якій розташована будівля з урахуванням прибудинкової території, у розмірі пропорційному площі приміщення будівлі. Також зазначається, що Орендодавцю Орендар компенсує витрати з оплати користування землею у складі орендної плати (а.с. 32).

Отже, оскільки позивач є власником нежитлового приміщення частини нежилого приміщення, загальною площею 256,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, незважаючи на те, що останній не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними їй на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 ст. 5 ПК України, обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом України у постановах від 07.07.2015 (справа №21-775а15) та від 02.12.2015 (справа №826/3130/15).

Крім того, як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 24.11.2015 (справа №826/14703/13-а), системний аналіз наведених норм дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Доводи апелянта про те, що він звільнений від сплати земельного податку, у зв'язку з тим, що він є суб'єктом господарювання на спрощеній системі оподаткування та використовує належні йому на праві власності земельні ділянки в господарській діяльності, з огляду на таке.

Відповідно до п. 291.3 ст. 291 ПК України юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу ХІV ПК України та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно п. 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

При цьому, пунктом 269.2 ст. 269 Податкового кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу ХІV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Приписи пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України визначають, що платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності і земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Як наголосив Верховний Суд України у постанові від 24.11.2015 (справа №826/14703/13-а), у значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

При цьому, оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено відносно позивача як фізичної особи, а не суб'єкта підприємницької діяльності - платника єдиного податку, оскільки власником приміщення за адресою: АДРЕСА_1 є фізична особа ОСОБА_3

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність у податкового органу правових підстав для нарахування позивачу як фізичній особі земельного податку.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції не було досліджено розрахунок суми податкового зобов'язання, зафіксований в податковому повідомленні-рішенні № 2 від 28 квітня 2017 року, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до розрахунку зобов'язання, зафіксованого в податковому повідомленні-рішенні № 2 від 28 квітня 2017 року, позивачу виходячи з 150,76 кв.м. визначено земельний податок з фізичних осіб у розмірі 12 428 грн 52 коп. (а.с. 12 зворот).

У відповідності до наданих додаткових поясненнях до суду апеляційної інстанції відповідачем зазначено, що сума 12 428 грн 52 коп. обраховано, виходячи з: 1448,43 грн./кв.м. - грошова оцінка 1 кв.м. землі; 150,76 кв.м. - площа земельної ділянки; 2,00 - коефіцієнт на функціональне використання землі; 1, 5 - узагальнюючий локальний коефіцієнт; 1,249, 1,443 та 1,06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки (а.с. 133).

Однак, згідно довідки КП «Київський інститут земельних відносин» про розмір нормативної грошової оцінки частини земельної ділянки №Н-01293/2017 від 04.08.2017, наданої позивачем до суду апеляційної інстанції, вбачається, що земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 відноситься до 180 економіко-планувальної зони та має наступні характеристики: 161, 12 кв.м. - площа земельної ділянки, яка встановлена відповідно за даними технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування; 1448,43 грн./кв.м. - грошова оцінка 1 кв.м. землі; 2,00 - коефіцієнт на функціональне використання землі; 0,96 - узагальнюючий локальний коефіцієнт; 1,249, 1,443 та 1,06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки; цільове призначення - код відсутній (а.с.84).

Так, нарахування земельного податку здійснюється відповідно до рішення Київської міської ради від 03 липня 2014 року №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва», яким затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель м.Києва у складі, зокрема, нормативної грошової оцінки земель м.Києва, відповідно до якого вартість 1 кв.м. території економіко-планувальної зони №180 з коефіцієнтом 2,5 становить 1448,43 грн./кв.м.

Згідно Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №489 від 25.11.2016 у разі якщо у відомостях Державного земельного кадастру відсутній код Класифікації видів цільового призначення земель для земельної ділянки, коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф), застосовується із значенням 2,0.

Окрім того, листами Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 14 січня 2015 року №6-28-0.22-215/2-15, від 11 січня 2016 року №6-28-0.22-201/2-16 та від 12 січня 2017 року №22-28-0.22-443/2-17 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель» повідомлено, що за інформацією Державної служби статистики України, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, розрахований відповідно до пункту 289.2 статті 289 Податкового кодексу України, становить 1,249, 1, 433 та 1,06 відповідно.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 03 липня 2014 року №23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва», локальні коефіцієнти на місцезнаходження земельної ділянки у межах економіко-планувальної зони визначено таким чином: в зоні пішохідної доступності громадських центрів - 1,04; у зоні магістралей підвищеного містоформувального значення - 1,05; у зоні пішохідної доступності швидкісного міського та зовнішнього пасажирського транспорту - 1,04; у зоні пішохідної доступності до національних, зоологічних та дендрологічних парків, парків - пам'яток садово-паркового мистецтва, ботанічних садів, заказників, заповідних урочищ, пам'яток природи, курортів, парків, лісопарків, лісів, зелених зон, пляжів - 1,04; у зоні перевищення припустимого рівня шуму (від залізниці та аеродрому) - 0,90; в ареалі забруднення ґрунтів - 0,90.

Таким чином, узагальнюючий локальний коефіцієнт у даному випадку становить 1,04х1,05х1,04х1.04х0,90х0,90 = 0,96.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач помилково прийняв до уваги для обчислення земельного податку позивачу розмір площі частини земельної ділянки 150,76 кв.м., замість 161,12 кв.м., який встановлений згідно даних технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування, та обрахував узагальнюючий локальний коефіцієнт у розмірі 1,5, а не 0,96.

При цьому, в судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача документально не підтвердив правильність розрахунку з зазначенням площі нежитлового приміщення, належного позивачу, та локального коефіцієнту, застосованого у наданому розрахунку до податкового повідомлення-рішення № 2 від 28 квітня 2017 року.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом апеляційної інстанції в ході розгляду справи неодноразово витребовувались відповідні докази у відповідача на спростування поданої позивачем довідки КП «Київський інститут земельних відносин» №Н-01293/2017 від 04.08.2017, проте такі докази суду відповідачем надано не було.

Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки податковим органом при винесенні податкового повідомлення-рішення № 2 від 28 квітня 2017 року визначено помилкову суму земельного податку за 2017 рік, яка підлягає сплаті позивачем, тому таке податкове повідомлення є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги - обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки, судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в зв'язку з цим виникає необхідність у задоволенні апеляційної скарги та відповідно у скасуванні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2018 року.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2018 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнання протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № 2 від 28 квітня 2017 року, яким ОСОБА_3 нараховано податкове зобов'язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб у сумі 12 428 грн 52 коп. за 2017 рік.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Н.М. Троян

Судді: Л.О. Костюк,

В.А. Твердохліб

Повний текст виготовлено: 25 травня 2018 року.