Справа № П/811/895/17
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 травня 2018 року справа № П/811/895/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Юрко І.В.,

суддів: Чабаненко С.В. Чумака С.Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2018 року у справі №П/811/895/17 (головуючий 1-ї інстанції Брегей Р.І., рішення складено в приміщенні Кіровоградського окружного адміністративного суду) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 26.05.2017 року звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області, в якому просив визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення №75087-13 від 05.04.2017 року на суму 25487,49 грн..

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Кіровоградській області від 05 квітня 2017 року, яким ОСОБА_1 визначено розмір грошового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 25487,49 грн., в частині визначення грошового зобовязання - 14,67 грн.

В задоволенні іншої частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Відповідач не надав суду апеляційної інстанції відзив на скаргу.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1, протягом 2016 року мав:

- на праві спільної часткової власності разом із дружиною - ОСОБА_2 по ? частині квартири загальною площею 78,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м.Кропивницький (м. Кіровоград), АДРЕСА_1;

- на праві спільної сумісної власності разом із ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 509,8 кв.м., що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, м.Кропивницький (м. Кіровоград), вулиця Садова, будинок 88-г. Право власності оформлено на позивача.

Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про право власності, договором дарування та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.10, 22-23).

Відповідач - Головне управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області є субєктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому Податковим кодексом України повноваження.

05.04.2017 року ГУ ДФС у Кіровоградській області було прийнято податкові повідомлення-рішення:

- №75087-13, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за належний ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності разом із ОСОБА_2 житловий будинок, у сумі 25487,49 грн. (а.с.11);

- №75088-13 яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобовязання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за належну ОСОБА_1 частку квартири, у сумі 74,87 грн. (а.с.11, на звороті).

Не погодившись з податковим повідомленням-рішенням №75087-13, ОСОБА_1 оскаржив його до суду.

Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є платником податку на нерухоме майно стосовно житлового будинку площею 509,8 кв.м. та 1/2 частки квартири площею 78,3 кв.м., на відміну від того, що податковим органом обраховано податок з урахуванням площі всієї квартири.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28 грудня 2014 року. Вказаним законом шляхом викладення в новій редакції статті 266 Податкового кодексу України введено новий податок - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пп.266.1.1. п.266.1. ст.266. Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.1.2. п.266.1. ст.266. ПК України врегульовано питання визначення платників податку в разі перебування обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб.

Так, пунктом «б» пп. 266.1.2. п.266.1. ст.266. ПК України встановлено, що якщо обєкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що житловий будинок належить на праві спільної власності йому та його дружині ОСОБА_2, оскільки є майном, набутим ними у шлюбі. Проте, ОСОБА_2 не давала згоди на визначення ОСОБА_1 платником податку на житловий будинок. А відтак позивач вважає прийняте податкове повідомлення-рішення протиправним.

Колегія суддів не приймає до уваги таке посилання з огляду на наступне.

Аналізуючи норму пункту «б» пп. 266.1.2. п.266.1. ст.266. ПК України, колегія суддів вважає, що саме особи, у сумісній власності яких перебуває обєкт житлової та/або нежитлової нерухомості, який не поділений в натурі, повинні визначитись хто з них буде платником податку. Вказана норма запроваджена для запобігання подвійного (в даному випадку) оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки.

Апелянтом ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів як поділення в натурі житлового будинку між ним та його дружиною на час прийняття ППР, так і згоди його дружини бути платником податку, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відтак, з урахуванням вищевикладеного та на підставі пп.266.1.1. п.266.1. ст.266. ПК України позивач згідно свідоцтва про право власності є платником податку як власник обєкта житлової нерухомості (будинку).

Посилання апелянта на ту обставину, що його дружина є власником ? частини будинку, так як земельна ділянка, на якій розташований будинок, знаходиться у їх з дружиною спільній частковій власності на підставі договору дарування частини земельної ділянки, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки є нелогічним та необґрунтованим.

Згідно з пп.266.2.1. п.266.2. ст.266. ПК України обєктом оподаткування є обєкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Таким чином, зазначені вище житловий будинок та ? частка квартири, що належить позивачу, є обєктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у 2016 році.

У власності позивача у 2016 році перебувала ? частка квартири, що становить 39,15 кв. метрів (78,3 кв. метрів : 2), а всього з будинком база оподаткування обєктів житлової нерухомості, належних позивачу у 2016 році, становить 548,95 кв. метрів (509,8 кв. метрів + 39,15 кв. метрів), що перевищує 500 кв.метрів (пп.266.7.1. «г» п.266.7. ст.266. ПК України).

Рішення суду першої інстанції в частині порядку розрахунку та розміру грошового зобовязання з податку на нерухоме майно в частині житлового будинку сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції під час розгляду справи в цій частині не встановлено порушення норм матеріального права.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як субєктом владних повноважень, доведено правомірність податкового повідомлення-рішення № 75087-13 від 05.04.2017 року в частині визначення грошового зобовязання у розмірі 25472,82 грн..

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини пятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

За приписами пункту 6 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження рішення субєкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня 2018 року становить 1762 гривень, тобто до незначних у 2018 році відносяться справи щодо оскарження рішення субєкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує 176200 гривень.

Як зазначалось вище, предметом спору в даній справі є податкове повідомлення-рішення відповідача від 05.04.2017 року №75087-13, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання на суму 25487,49 грн., що не перевищує 176200 гривень, у звязку з чим справа, що розглядається, на час ухвалення постанови суду апеляційної інстанції, є незначною, а тому рішення суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись статтями 4, 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2018 року у справі №П/811/895/17 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2018 року у справі №П/811/895/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя: І.В. Юрко

Суддя: С.В. Чабаненко

Суддя: С.Ю. Чумак