Справа № 826/6424/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 травня 2018 року № 826/6424/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., суддів: Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України,

третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 29.07.2016 р. № 406-16 про втрату статусу біженця.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю оскаржуваного рішення, що обумовлено тим, що позивача завчасно не проінформували про наявність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця, а також позбавили можливості взяти участь у розгляді матеріалів, які були покладені в основу оскаржуваного рішення. Окрім того, у вказаному рішенні відповідач посилається на обставини, які не відповідають фактичним обставинам справи.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача та третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних в останнього повноважень, з урахуванням того, що позивач, маючи статус біженця, неодноразово за своїм бажанням здійснював виїзд до країни походження - Азербайджан, відносно тривалий час перебував на її території, звертався до компетентних державних органів з метою обміну національного паспорта, що стало законною підставою дійти висновку відповідачу про відсутність існування загрози життю позивачу в країні походження, відсутність небезпеки стати жертвою переслідувань за ознакою національності, про яку він стверджував при зверненні за захистом в Україні з метою отримати статус біженця.

У судовому засіданні, призначеному на 17.01.2018 р., судом на підставі положень частини 3 статті 194 КАС України ухвалено про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, заслухавши сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Державною міграційною службою України 29.07.2016 р. прийнято рішення № 406-16, згідно якого громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 втратив статус біженця, оскільки він добровільно знову скористався захистом країни громадянської належності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 р. № 1629 -ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Статті 8, 9 Конституції України проголошують, що чинні міжнародні договори України є частиною національного законодавства, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятком, встановленим Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, передбаченому законом (стаття 26 Конституції).

Виходячи з положень статті 92 Конституції України, статус іноземців та осіб без громадянства визначається виключно законами.

Враховуючи норми Конституції України, правовідносини у даній справі регулюються Законами України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про біженців», міжнародними договорами і зокрема, Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом до неї 1967 року, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, рекомендаціями уповноважених міжнародних організацій, зокрема УВКБ ООН, Ради Європи тощо.

Правові підстави і порядок розгляду питання щодо втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття відповідного рішення з таких питань і наслідки прийняття такого рішення визначені ст. 11 Закону України № 3671-VI.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Згідно з ч. 8 ст. 11 Закону України № 3671-VI уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п'ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Відповідно до ч. 9 ст. 11 Закону України № 3671-VI у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.

Таким чином, рішення про втрату статусу біженця повинно прийматись центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (Державною міграційною службою України), на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів. Тобто, при прийнятті вказаного рішення підлягає перевірці обґрунтованість відповідного подання та наявність передбачених ч. 1 ст. 11 Закону України № 3671-VI підстав втрати статусу біженця.

Дане положення щодо втрати статусу біженця узгоджується з пунктом 4 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року.

Як встановлено судом, громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно матеріалів справи визнаний біженцем на підставі наказу Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації від 19.04.2000 р. № 326 відповідно до ст. 1 Закону України «Про біженців» від 24.12.1993 р. № 3818-XII. Як зазначив позивач під час проходження процедури отримання статусу біженця в Україні, він відмовляється брати участь у збройному конфлікті між Азербайджаном та Вірменією через те, що не хотів вбивати своїх соплемінників - курдів.

Головним управлінням ініційовано процедуру втрати статусу біженця громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 на підставі інформації щодо його виїздів до країни походження, отриманої від Управління боротьби з транскордонною злочинністю та виконання завдань кримінального провадження Департаменту оперативної діяльності Адміністрації Державної прикордонної служби України (лист від 23.06.2015 р № 55/134) надісланої ГУ ДМС у м. Києві листом Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 26.06.2015 № 8.5/3527-15.

Листом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.06.16 р. № 55/964 підтверджується інформація, щодо неодноразових виїздів особи до країни походження. Відповідно до листа позивач у період з 25.09.2010 по 24.05.2016 здійснював виїзди з такими напрямками:

25.09.2010 - в'їзд на територію України потягом Баку-Харків;

22.02.2013 - виїзд з території України потягом Харків-Баку;

07.03.2013 - в'їзд на територію України потягом Баку-Харків;

22.05.2015 - виїзд з території України потягом Харків-Баку;

16.07.2015 - в'їзд на територію України потягом Баку-Харків;

24.05.2016 - виїзд з території України потягом Харків-Баку.

У вказаний період ОСОБА_2 чотири рази виїжджав до країни громадянської належності, при цьому використовував паспорт громадянина Азербайджану серії НОМЕР_1.

Під час співбесіди, яка проводилась 12.04.2016 р. та в рамках процедури продовження терміну дії посвідчення біженця, позивач визнав своє звернення до компетентних державних органів країни походження та факт обміну національного паспорта на території Азербайджану, зазначивши, що паспорт Азербайджану отримав в статусі біженця з метою виїзду за кордон, так як з документами біженця не пускають до Росії. Також під час співбесіди ОСОБА_2 зазначив, що до країни громадянської належності їздив кожного року до своєї доньки. На питання: «Чи загрожує щось вашому життю на даний час в Азербайджані?» позивач відповів: «Мені нічого не загрожує, я почуваюсь у повній безпеці».

При опрацюванні матеріалів особової справи громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 з'ясовано, що він не надав оригінали паспортів громадянина Азербайджану на зберігання, що свідчить про порушення ним законодавства України у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та їх подальше використання при перетині кордонів, у тому числі країни походження.

Як зазначено в пункті 134 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, положення пункту 4 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців відноситься до добровільного поселення. При цьому розуміється повернення в країну своєї громадянської належності з метою постійного проживання. Тимчасовий візит не означає поселення і не тягне за собою втрату статусу біженця.

Тлумачення поняття "добровільне поновлення використання захисту країни громадянської належності" надано в Керівництві з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (Женева, 1992), згідно п.п.119-121 якого:

"119. Це положення про припинення передбачає три умови:

а) добровільність: біженець має діяти добровільно;

b) намір: біженець повинен мати намір вчинити дію з метою знову скористатися захистом своєї громадянської належності;

c) поновлення: біженець має дійсно отримати такий захист.

120. Якщо біженець діє не добровільно, він не перестає бути біженцем. Якщо він отримав розпорядження країни, наприклад, країни свого перебування, здійснити всупереч своїм намірам вчинок, що може бути розцінений як використання захисту країни свого громадянського походження, наприклад, звернення до консульства за національним паспортом - він не перестає бути біженцем лише тому, що підкорився такому розпорядженню. З причин, що не залежать від його волі, він може бути змушений скористатися засобами захисту країни свого громадянського походження...

121. При з'ясуванні питання, чи втрачено статус біженця саме за таких обставин, необхідно розрізняти дійсне використання захисту своєї країни та випадковими, несуттєвими контактами з владою цієї країни."

Згідно з п.125 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, аніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.

Аналіз наведених норм дає підставу вважати, що статус біженця втрачається у випадку фактичного повернення особи в країну, яку покинула або за межами якої перебувала внаслідок побоювання переслідувань.

З огляду на викладене, звернення особи до компетентних державних органів Азербайджану з метою обміну національного паспорта, можна вважати відновленням нормальних відносин з владою країни походження та отримання захисту з боку держави, громадянином якої він є.

Таким чином, заважаючи на вільний неодноразовий безперешкодний в'їзд/виїзд до Азербайджану, відносно тривалий термін перебування на її території, безперешкодне і безпечне проживання у колі родичів, можливість безперешкодно вирішувати власні справи дають підстави для висновку, що позивач здійснив виїзд до країни громадянської належності з власної волі, мав певну мотивацію свого виїзду та заздалегідь його спланував.

Наявність паспорта громадянина Азербайджану, а в подальшому оформлення та отримання (документування) нового паспорта громадянина Азербайджану у компетентному державному органі Азербайджану та їх використання, свідчить про те, що позивач добровільно відновив нормальні відносини з країною громадянської належності та фактично отримав захист країни, громадянином якої він є.

Відповідно до пунктів 121, 122 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців 1951 року, в тих випадках, коли біженець звертається до компетентних органів країни громадянської належності за отриманням національного паспорта або іншого документа і отримує його або коли паспорт продовжується, то це буде означати, за відсутності доказів зворотного, що він планує користуватися захистом країни своєї громадянської належності. Отримання дозволу на в'їзд або закордонного паспорта для виїзду, розцінюється як підстава для припинення статусу біженця).

Отже, відновлення нормальних стосунків, добровільність неодноразового повернення особи до країни громадянської належності, певний термін безперешкодного перебування на її території свідчить про відсутність небезпеки стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності, яку він залишив і за межами якої перебував.

Щодо тверджень представника позивача про пропуск відповідачем строку підготовки подання про втрату статусу біженця, передбаченого п.п. в), п. 7.4. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011, суд зазначає наступне.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначають «Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила №649).

Згідно п. 7.4 Правил №649 у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: готує подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 31). Строк підготовки подання не може перевищувати двох місяців з дня отримання документів, що містять одну з підстав, передбачених пунктами 7.2 або 7.3 цього розділу.

Так, п. 7.2 Правил №649 передбачено, що підставами для подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця та додаткового захисту є, зокрема, особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи довідка №55/1354 Адміністрації прикордонної служби України про перетин ОСОБА_2 кордону була дійсно видана 23.06.2015, однак про підтвердження факту перетину кордону та мету виїзду до Азербайджану позивач підтвердив лише 12.04.2016 під час особистої співбесіди, під час якої зазначив, що звертався до компетентних державних органів Азербайджану для отримання паспорту.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що подання про втрату статусу біженця від 10.05.2016 підготовлене та подане до Державної міграційної служби України з дотриманням строку, визначеного п. 7.4 Правил №649. тобто з моменту підтвердження позивачем факту перетину кордону та звернення до державних органів Азербайджану для отримання паспорту, тобто з 12.04.2016, а не з дати довідки Адміністрації прикордонної служби України №55/135, а відтак доводи представника позивача в цій частині є необґрунтованими та безпідставними.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 29.07.2016 р. № 406-16 про втрату статусу біженця прийнято у спосіб та у відповідності до вимог чинного законодавства, з моменту підтвердження фактів позивачем, а тому підстави для його скасування у суду відсутні.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи наявні в справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача. Разом з тим, відповідач як суб'єкт владних повноважень в ході судового розгляду довів обґрунтованість своїх висновків і правомірності прийнятого на його підставі рішення.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Суддя Є.В. Аблов

Суддя А.В. Літвінова