Справа № 826/14883/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2018 року № 826/14883/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомПублічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель»
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправними дій та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-
В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Даніель» (далі по тексту - позивач, ПАТ «КБ «Даніель») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач, Головне управління ДФС у м. Києві) про визнання протиправними дій щодо застосування штрафних санкцій та нарахування недоїмки за несплату єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне страхування в сумі 953 637,36 грн. та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ю-9187-17 від 05 вересня 2017 року у зв'язку з тим, що вказаний борг погашений.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що зважаючи на процедуру ліквідації, в якій перебуває ПАТ «КБ «Даніель» на момент винесення податковим органом оскаржуваної вимоги, до правовідносин, які виникли між Банком та кредиторами слід застосовувати норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Представник позивача також стверджує, що оскільки недоїмка виникла до введення тимчасової адміністрації і до проведення ліквідаційної процедури податковий орган у відповідності до вимог вказаного Закону повинен був звернутись до уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ «КБ «Даніель» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Даніель» із заявою про свої кредиторські вимоги до банку, чого відповідачем виконано не було.

Додатково представник позивача повідомив, що вимоги кредиторів, які виникли до ліквідації банку, у тому числі органів Державної фіскальної служби України, протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку, заявляються уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та відхиляються/приймаються і сплачуються згідно з вимогами Закону. При цьому, будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними.

Представник відповідача в наданому відзиві на адміністративний позов зазначив, що відповідно до вимог частини 7 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» сума недоїмки не підлягає списанню, зокрема у разі укладення з платником єдиного внеску мирової угоди відповідно до вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», крім випадків повної ліквідації юридичної особи або смерті фізичної особи, визнання її безвісно відсутньою, недієздатною, оголошеною померлою та відсутності осіб, які відповідно до цього Закону несуть зобов'язання із сплати єдиного внеску.

Представник податкового органу стверджує, що за обліковими даними інформаційної системи органу доходів і зборів, загальна сума заборгованості позивача станом на 31 липня 2017 року становить 953 637,36 грн., а відтак Головним управлінням ДФС у м. Києві правомірно та обґрунтовано сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05 вересня 2017 року №Ю-9187-17.

У відповіді на відзив відповідача представник позивача зазначив, що ПАТ «КБ «Даніель» знаходиться в процедурі ліквідації і укладання мирової угоди в розумінні частини 1 статті 77 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не відбувалось, а безпосередньо ліквідація банку здійснюється у відповідності із спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 20 березня 2018 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

05 вересня 2017 року Головним управлінням ДФС у м. Києві сформовано та виставлено ПАТ «КБ «Даніель» вимогу про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 953 637,36 грн., яка обліковується за позивачем станом на 31 серпня 2017 року.

Копію вказаної вимоги позивач отримав 25 вересня 2017 року, що підтверджується відповідною відміткою на примірнику вимоги.

Позивач, вважаючи дану вимогу протиправною, оскаржив її в адміністративному порядку до Державної фіскальної служби України шляхом подання скарги №1-04-748 від 27 вересня 2017 року.

За результатами розгляду скарги позивача на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05 вересня 2017 року №Ю-9187-17, Державною фіскальною службою України прийнято рішення №25261/6/99-99-11-02-02-25 від 06 листопада 2017 року, яким в задоволенні скарги відмовлено, а оскаржувану вимогу залишено без змін.

Наведені вище обставини в сукупності зумовили звернення позивача до суду з відповідним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон України від 08 липня 2010 року №2464-VI).

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI передбачено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Платників єдиного внеску визначає стаття 4 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI передбачено, що платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

При цьому, відповідно до Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI органи доходів і зборів мають право, зокрема, проводити перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску, достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а також від фізичних осіб - підприємців усунення виявлених порушень законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску.

Документальні та камеральні перевірки проводяться у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Водночас, відповідно до пункту 1.3 статті 1 Податкового кодексу України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та погашення зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зборів на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року №4452-VI в редакції, станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 23 лютого 2012 року №4452-VI), який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується представником відповідача, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови Правління Національного банку України від 16 січня 2014 року №14 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» до категорії неплатоспроможних» 16 січня 2014 року прийнято рішення №1 про здійснення тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Даніель».

При цьому, на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16 січня 2014 року №1 з 17 січня 2014 року розпочато процедуру виведення ПАТ «КБ «Даніель» з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації.

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 15 квітня 2014 року №217 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16 квітня 2014 року №29 «Про початок здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «КБ «Даніель» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Даніель» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду Ожга Євгенія Вікторовича з 17 години 30 хвилин 16 квітня 2014 року по 15 квітня 2015 рік.

12 березня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №57 «Про продовження строку ліквідації ПАТ «Комерційний банк «Даніель», відповідно до якого строк ліквідації банку продовжено до 14 квітня 2016 року включно, а рішенням від 30 березня 2017 року №1258 строк ліквідації продовжено до 13 квітня 2018 року.

Згідно пункту 16 статті 2 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI, тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Відповідно до вимог частини 5 статті 36 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI, під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Частинами 1-3 статті 46 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI передбачено, що уповноважена особа Фонду від імені Фонду виконує функції з ліквідації банку відповідно до цього Закону та приступає до виконання своїх обов'язків негайно після прийняття Фондом рішення про призначення уповноваженої особи Фонду.

З дня призначення уповноваженої особи Фонду: строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, в оскаржуваній вимозі не зазначено жодних реквізитів акта перевірки, проведеної з питань дотримання вимог податкового, валютного, іншого законодавства, як і відсутні будь-які посилання на період, в якому виник борг (недоїмка), суму якого вимагається сплатити.

Податковим органом як в оскаржуваній вимозі, так і у відзиві на адміністративний позов зазначено лише, що сума заборгованості позивача становить 953 637,36 грн. При цьому, у вимозі зазначено, що така сума боргу обліковується станом на 31 серпня 2017 року, а у відзиві на позов - станом на 31 липня 2017 року.

Тобто, податковим органом не доведено обставин щодо періоду нарахування єдиного внеску.

Також суд звертає увагу й на те, що Закон України від 23 лютого 2012 року №4452-VI є спеціальним у сфері правовідносин, які виникли щодо стягнення заборгованості з банків, в яких введено тимчасову адміністрацію, а відтак - пріоритетним відносно Податкового кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15.

Матеріалами справи підтверджується, а відповідачем не заперечується, що оголошення про призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку та початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Даніель» було оприлюднене відповідно до норм Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI, а отже станом на час прийняття оскаржуваного рішення відповідач був обізнаний про ліквідацію ПАТ «КБ «Даніель».

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку, що застосування штрафних санкцій та нарахування недоїмки за несплату єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування відповідно до вимог Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI є безпідставним, оскільки на момент винесення оскаржуваного рішення у ПАТ «КБ «Даніель» розпочато процедуру ліквідації відповідно до Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI.

Крім того, в частині доводів відповідача щодо необхідності застосування вимог частини 7 статті 25 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI суд додатково зазначає наступне.

Так, частиною 7 статті 25 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI передбачено, що сума недоїмки не підлягає списанню, зокрема в разі укладення з платником єдиного внеску мирової угоди відповідно до вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», крім випадків повної ліквідації юридичної особи або смерті фізичної особи, визнання її безвісно відсутньою, недієздатною, оголошення померлою та відсутності осіб, які відповідно до цього Закону несуть зобов'язання із сплати єдиного внеску.

Відповідно до вимог частини 8 статті 25 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI, у разі ліквідації юридичної особи - платника єдиного внеску або втрати платником з інших причин статусу платника єдиного внеску сума недоїмки сплачується за рахунок коштів та іншого майна платника.

У такому разі відповідальними за погашення недоїмки є: ліквідаційна комісія - щодо юридичної особи - платника єдиного внеску, що ліквідується;

юридична особа - щодо утворених нею філії, представництва або іншого відокремленого підрозділу - платника єдиного внеску, що ліквідується.

У разі недостатності у платника єдиного внеску коштів та іншого майна для сплати недоїмки відповідальними за її сплату є:

засновники або учасники юридичної особи - платника єдиного внеску, що ліквідується, якщо згідно із законом вони несуть повну чи додаткову відповідальність за її зобов'язаннями;

юридична особа - щодо утворених нею філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу - платника єдиного внеску, що ліквідується;

правонаступники юридичної особи - платника єдиного внеску, що ліквідується.

У разі злиття, приєднання, виділення, поділу, перетворення платника єдиного внеску зобов'язання із сплати недоїмки покладаються на осіб, до яких відповідно до законодавства перейшли його права та обов'язки.

Судом встановлено, що ПАТ «КБ «Даніель» знаходиться в процедурі ліквідації і укладення мирової угоди в розумінні вимог частини 1 статті 77 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не відбувалось.

При цьому, як уже зазначалось вище, під час тимчасової адміністрації або ліквідації банку, погашення сум грошових зобов'язань здійснюється у порядку, встановленому Законом України від 23 лютого 2012 року №4452-VI, а нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) під час тимчасової адміністрації не здійснюється.

За таких обставин, необґрунтованими є доводи податкового органу щодо наявності підстав для стягнення податкового боргу з ПАТ «КБ «Даніель»» в порядку, встановленому Податковим кодексом України, оскільки його погашення має здійснюватися в порядку, встановленому Законом України від 23 лютого 2012 року №4452-VI.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконано, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову повністю.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві щодо застосування до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» штрафних санкцій та нарахування недоїмки за несплату єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне страхування в сумі 953 637, 36 гривень.

3. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю-9187-17 від 05 вересня 2017 року, сформовану Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві.

4. Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» (02098, м. Київ, вул. Дніпровська набережна, 13, ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 15 904 (п'ятнадцять тисяч дев'ятсот чотири) гривні 56 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко