Справа № 815/5815/17
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/5815/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Танасогло Т.М.,

суддів - Запорожана Д.В.,

- Яковлєва О.В.,

при секретарі - Гошуренко Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправними дії та зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року до Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) з позовом до Державної міграційної служби України, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області, в якому з урахуванням уточнення до позову просив:

- визнати протиправними дії Державної міграційної служби України, щодо рішення від 05.09.2017 року №365-17 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2 та скасувати рішення від 05.09.2017 року №365-17 про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2.

- зобов'язати Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначив, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення зазначені обставини до уваги не прийняв.

Судовим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним рішення Державної міграційної служби України від 05.09.2017 року №365-17 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2 та скасувати рішення від 05.09.2017 року №365-17 про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2.

Зобов'язано Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області повторно розглянути заяву про визнання особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2.

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням Державна міграційна служба України звернулася до суду з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі Державної міграційної служби України вказується на те, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права та без всебічного з'ясування обставин справи у зв'язку з чим апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Білорусь, уродженцем с. Домнікі Полоцького району Вітебської області постійно проживав у м. Новополоцьк. За національністю білорус, за віросповіданням православний християнин. За сімейним станом одружений з громадянкою України.

02.09.2014 р. позивач легально виїхав з Республіки Білорусь до України, маршрутним автобусом, сполученням Новополоцьк - Чернігів. Державний кордон України перетинав на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1.

29.04.2016 р. позивач затриманий в аеропорту м. Одеси під час спроби виїзду до Туреччини з туристичною метою через перебування у міжнародному розшуку та порушену проти нього кримінальну справу в Республіці Білорусь за ч.4 ст.209 КК РБ (шахрайство), ч.1 ст.13, ч.4 ст.209 КК РБ (приготування до шахрайства), ч.4 ст.16, ч.1 ст.231 (ухилення від сплати митних платежів).

На території України стосовно позивача був застосований тимчасовий арешт у період 29.04.2016 р. - 06.06.2016 р. Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 06.06.2016 р. запобіжний захід був змінений на домашній арешт.

08.08.2016 р. позивач звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви позивача територіальний підрозділ ДМС прийняв рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області №161 від 23.08.2016 р.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку

Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 28.02.2016 р. по справі №815/4473/16 залишив адміністративний позов без розгляду.

15.03.2017 р. позивач повторно звернувся до відповідача, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС, з заявою за міжнародним захистом у зв'язку з новововиявленими обставинами власного переслідування.

24.03.2017 р. відповідач склав висновок про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивача, відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» з урахуванням наведених фактів, які вимагають подальшої перевірки (т. 1 а.с.84-86).

24.03.2017 р. відповідач, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області, видав наказ №57 про оформлення позивачу документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.87).

20.03.2017 р. позивач отримав довідку про звернення за захистом в Україні №006929 (т.1 а.с. 10).

08 листопада 2017 року позивач отримав повідомлення №330 Державної міграційної служби України Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В повідомленні про відмову №330 від 07.11.2017 р. зазначено, що позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема:

-подана позивачем інформація переслідування не відповідає критеріям міжнародного захисту;

-отримана від позивача інформація щодо його переслідування має низку суперечностей, які суттєво вплинули на прийняття рішення за його заявою.

Підставою для відмови, як зазначено у повідомленні, є рішення ДМС України від 05.09.2017р.№365-17 (том ІІ, а.с.19).

Крім того, суд встановив, що відповідно до постанови слідчого від 15.07.2015р. (м.Гродно, Республіка Білорусь) позивач був притягнутий в якості обвинуваченого у кримінальній справі та йому було пред'явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст.209., ч.13, ч.4 ст.209, ч.4 ст.16., ч.1 ст.231 КК Республіки Білорусь (том ІІ, а.с.218-221).

Постановою старшого слідчого Щучинського районного відділу Слідчого комітету Республіки Білорусь від 31.12.2014п. позивач був об'явлений в розшук (том ІІ, а.с.218-221).

Не погоджуючись з вищевказаним позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що при винесенні оскаржуваного рішення від 05.09.2017р. №365-17 відповідач діяв без врахування усіх обставин, що мають значення по справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За правилами ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 р. визначено, що Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Статтею 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За правилами п. 13 ч.1 ст. Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог ст. 6 вказаного Закону умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

За правилами абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частиною 7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналіз наявної інформації по країні громадянського походження:

Назва статті:HumanRightsWatch, ВСЕМИРНЫЙ ДОКЛАД 2017,БЕЛАРУСЬ.

Зміст: Положительная риторика властей в вопросах прав человека в 2016 г. не подкреплялась реальным улучшением ситуации. В стране продолжает применяться смертная казнь. Активисты и критически настроенные журналисты по - прежнему подвергаются судебному преследованию. Наблюдаюсь дальнейшее ограничение свободы ввыражения мнений : было законодательно расширено определение «экстремизма», а также запрещено распространение среди несовершеннолетних определенной информации под надуманным предлогом их безопасности. Международные наблюдатели отметили некоторый прогресс на сентябрьских парламентских выборах 2016 г., призвав при этом к дальнейшим реформам.

Евросоюз, сославшись на освобождение политзаключенных и прогресс на выборах, отменил свои санкции, Европейский банк реконструкции и развития снял ограничения на кредитование государственных организаций. При этом власти Беларуси по-прежнему отказывались сотрудничать со спецдокладчиком ООН по Беларуси.

В октябре 2016 г. правительство утвердило план действий по выполнению рекомендаций договорных органов ООН и Совета по правам человека по итогам универсального периодического обзора. Консультаций с независимым гражланским обществом не проводилось, а сам документ носит общий характер, и в нем недостаточно отражены вопросы гражданских и политических прав.

Джерело:ІНФОРМАЦІЯ_2

Назва статті:ООН критикует Беларусь за нарушения прав человека, преодолевает мандат спецдокладчика.

Зміст:Совет по правам человека ООН (СПЧ) в результате голосования во время ежегодной сессии, проходящей в эти дни в Женеве, принял резолюцию о преодолении на один год мандата специального докладчика по ситуации с правами человека в Беларуси, сообщает Управление Верховного комиссара по правам человека ООН опубликованном заявлении.

Совет выразил глубокую озабоченность продолжением нарушений прав человека в Беларуси, которые носят «систематический и системный характер». СПЧ призвал правительство Беларуси провести реформы судебной системы и адвокатуры, чтобы добиться полной независимости и беспристрастности судов, обеспечить презумпцию невиновности и права на справедливое судебное разбирательство.

З матеріалів справи вбачається, що висновок Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.09.207 року (том ІІ, а.с.22) був покладений в основу оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України № 365-17 від 05.09.2017 р. про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так у вищевказаному висновку відповідач, відмовляючи ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилається на відсутність прямого причинного зв'язку між правопорушенням, яке інкримінується заявникові (шахрайство), і його політичними вподобаннями, а також на наявність серйозних підстав вважати, що позивач вчинив тяжкий злочин. При цьому відповідач посилається про непереконливість тверджень заявника щодо його участі у масових протестних акціях на території країн громадянської належності.

Також Державна міграційна служба України вказує на те, що у неї відсутня можливість з'ясувати правдивість тверджень заявника та водночас відповідач виявив надання позивачем неправдивої інформації. Під неправдивою інформацією відповідач має на увазі твердження позивача під час співбесіди про підтвердження факту його участі у акціях показами свідків в адміністративній справі №815/4473/16., посилаючись на ухвали Одеського окружного адміністративного суду у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання дій протиправними щодо рішення від 23.08.2016р №5/1-376 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В матеріалах особової справи ОСОБА_2 містяться наступні ухвали Одеського окружного адміністративного суду в адміністративній справі №815/4473/16: ухвала від 21.09.2016р. про зупинення провадження у справі у зв'язку з витребуванням у відповідача матеріалів особової справи; ухвала від 30.11.2016р. про зупинення провадження у справі у зв'язку з необхідністю забезпечення до судового засідання явки свідків за клопотанням представника позивача,ухвала від 28.02.2017 року про залишення позову без розгляду; (том ІІ, а.с. 69).

Враховуючи вищезазначені матеріали, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вказав на необґрунтованість висновку відповідача про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.09.2017 року, оскільки, ухвали про зупинення провадження у справі та залишення позовної заяви без розгляду за своїм процесуальним призначенням не можуть містити в собі інформацію про покази свідків.

Крім того, з змісту ухвали Одеського окружного адміністративного суду про зупинення провадження у справі №815/4473/16 від 30.11.2016р. зрозуміло, що мав місце виклик свідків до суду. Однак, відповідач проігнорував цей факт, чим не дотримався вимог «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом МВС України від 07.09.2011р. №649 (надалі - Наказ №649). Адже відповідно до п.6.1Наказу №649: «У разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Відповідно до п.6.2., п.6.3 Наказу №649 ДМС України має право з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення, звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднання громадян уразі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції за клопотанням представника позивача суд залучив до матеріалів справи копію носія (диску) на який був зафіксований перебіг процесу за допомогою технічного засобу звукозаписувального пристрою «Камертон» у справі №815/4473/16 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, що розглядалася Одеським окружним адміністративним судом.

Так, 12.02.2018р.в судовому засіданні був відтворений з копії носія звукозапис судового засідання у справі №815/4473/16, зокрема допит свідка ОСОБА_4 Під час допиту ОСОБА_4 зазначив, що є давнім другом позивача, бачив безпосередньо позивача на акції протесту, який відбувався в червні 2011 року в м. Новополоцьк, підходив та спілкувався з ним під час акції. Підтвердив також, що позивача під час акції затримали співробітники міліції.

Крім того, вищевказане підтвердили свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яких суд першої інстанції безпосередньо допитав в судовому засіданні впродовж розгляду цієї адміністративної справи. Свідки зазначили, що крім того, що через спілкування із самим позивачем, вказані події були загальновідомими, оскільки м. Новполоцьк є маленьким містом, а тому такі події як мітинги та затримання конкретних осіб на них є загальновідомими.

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими твердження ДМС України у своєму висновку про надання позивачем неправдивої інформації.

В свою чергу, під час розгляду справи в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 стверджував, що він є приятелем відповідача, деякий час він також співпрацював та мав з ним комерційні стосунки. Характеризував позивача, як активну людину з політичними поглядами проти чинної влади про які йому було відомо з висловлювань самого позивача, з способу його життя. Свідок підтвердив факт участі позивача у протестних акціях в 2011році, зазначав, що він був затриманий, а також те, що після вказаних подій мало місце переслідування, яке торкнулося його роботи, позивач був звільнений з посади директора підприємства «Хеппі Дом». Про дані факти йому було відомо з особистого спілкування з позивачем, а також з слів інших осіб, оскільки м. Новополоцьк, в якому він проживає, є невеличким містом. Також вказував на те, що переслідування активного прошарку населення є загальною картиною в їхній країні.

Свідок ОСОБА_6 зазначав, що є сином позивача. Також підтвердив факт участі позивача в протестних акціях в м. Новопольцьк у 2011 році та його затримання. Вказував, що у 2012-2013р.р. до них додому неодноразово навідувалися представники правоохоронних органів, податкового органу, які опитували сусідів. Зазначав, що від зазначених органів приходили постійно листи. Підтвердив, що підприємство, в я кому позивач був співзасновником (ТОВ «Інтервіт Івест»), податковий орган позбавив ліцензії.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 не звернувся за міжнародним захистом одразу після потрапляння до України, що свідчить про відсутність в нього побоювань зазнати переслідувань з боку державної влади Білорусь виходячи з наступного.

Так, позивач прибув до України 01-02.09.2014р. Вже підчас його перебування в Україні, 31.12.2014р. позивач був об'явлений у розшук, слідчою постановою від 15.07.2015 року його було притягнуто у якості обвинуваченого. 29.04.2016р. позивач був заарештований на території України через перебування у міжнародному розшуку та порядку видачі до Республіки Білорусь.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що саме після застосування екстрадиційного арешту в ОСОБА_2 могли виникнути обґрунтовані побоювання.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обізнаність позивача про порушення проти нього кримінальної справи та посилання відповідача на довіреність від імені позивача на представлення його інтересів матір'ю в правоохоронних органах Республіки Білорусь, яка завірена нотаріусом Першої нотаріальної контори м. Миколаїв (Україна) є спірним та неоднозначним фактом виходячи з наступного.

Так, з огляду на копію довіреності від 17.11.2014р. від імені позивача, завірену нотаріусом Першої нотаріальної контори м. Миколаїв (Україна) (том І а.с.134), вбачається що вона видана ОСОБА_7 бути представником позивача з питання видачі довідки про несудимість. При цьому, відповідач, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області, при здійсненні первинної перевірки у своєму висновку від 31.05.2015 про визнання особою, яка потребує додаткового захисту (том І, а.с.34) вказує на дану обставину: «[…] Аналізом даного документу встановлено, що зазначену довіреність було складено 27.11.2014р. в м. Миколаїв та відповідно до якої матір заявника мала право звертатись до правоохоронних структур РБ лише з метою довідки про несудимість ОСОБА_2, що підтверджує слова заявника». Проте, відповідач, ДМС України, під час складання протилежного висновку не надав будь-якої оцінки вказаному факту.

Також відповідач, ДМС України, у своєму висновку посилаючись на серйозність підстав вважати, що особа вчинила тяжкий злочин, не надає оцінки доводам позивача щодо надуманості звинувачень, які свідчать, на думку позивача, про переслідування з боку державної влади Білорусь. Зокрема, здійснюючи перевірку матеріалів, відповідач не взяв до уваги, що в постанові старшого слідчого Щукінського районного відділу Слідчого комітету Республіки Білорусь про розшук у якості обвинуваченого від 31.12.2014р зазначено, що позивач 02.09.2014р. вибув з Республіки Білорусь на територію України через КПП «Нова Гута» із зміненими установчими даними «Дармакович» (том ІІ., а.с.222). Однак згідно з аналізом паспортних даних копії паспортного документу серії НОМЕР_1 (том ІІ, а.с.202) та довідкою про особу, яка була долучена білоруською стороною до екстрадиційних матеріалів (том ІІ, а.с.244-245) установчі дані є ідентичними. Також аналогічний висновок про невідповідність зазначеної інформації міститься в постанові про розшук від 31.12.2014р. матеріалам особової справи, який був зроблений Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області. В ньому також вказано на неповне проведення екстрадиційної перевірки (том І, а.с.33). Проте при складанні протилежного висновку відповідач, ДМС України, не вказав про дані факти та не здійснив їх аналіз.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що відсутні підстави вважати, що у разі повернення заявника на територію країни громадянської належності він зазнає серйозної шкоди, пов'язаної саме з наявністю конвенційних ознак, визначених Кваліфікаційною Директивою ЄС 2011/95/EU від 13.12.2011р. враховуючи наступне.

Згідно статті 15 глави V вказаної Директиви згідно з кваліфікацією наявності серйозної шкоди для додаткового захисту вважається тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження.

Враховуючи те, що позивачеві інкримінується правопорушення, яке за своєю тяжкістю тягне за собою покарання у вигляді позбавлення волі, колегія суддів приходить до висновку про те, що воно відповідає критеріям серйозності шкоди.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що при винесенні оскаржуваного рішення відповідач діяв без врахування усіх обставин, що мають значення, тому рішення від 05.09.2017р. №365-17 є необґрунтованим, а відтак - належить до скасування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням показів свідків та інших встановлених судом обставин в даній адміністративній справі, оскільки при винесенні спірного рішення, підставою для відмови була зазначена відсутність можливості з'ясувати правдивість тверджень заявника щодо його участі у акціях протесту.

Частиною 1 ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги, колегія суддів, вважає не суттєвими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днівз дня складання судового рішення в повному обсязі.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Запорожан Д.В. Яковлєв О.В.