Справа № 805/261/18-а
Суддя: Шишов Олег Олексійович
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року справа №805/261/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шишова О.О., суддів Сіваченка І.В., Василенко Л.А., при секретарі судового засідання Романченко Г.О., за участю представника позивача Помалюк І.В., розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" в особі, Регіонального управління з експлуатації каналу комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2018 р. у справі № 805/261/18-а (головуючий І інстанції Шинкарьова І.В.) яке складено в повному обсязі 09 лютого 2018 року у м.Слов'янську, за позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області до Комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" в особі Регіонального управління з експлуатації каналу комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" про стягнення податкового боргу,-

В С Т А Н О В И В:

Головне управління Державної фіскальної служби у Донецькій області звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Регіонального управління з експлуатації каналу комунального підприємства «Компанія вода Донбасу» про стягнення коштів з рахунків у банківських установах, які обслуговують Регіональне управління з експлуатації каналу комунального підприємства «Компанія вода Донбасу» () в рахунок погашення податкового боргу на загальну суму 81089,38 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у зв'язку з несплатою платником податків Регіональним управлінням з експлуатації каналу комунального підприємства «Компанія вода Донбасу» узгоджених податкових зобов'язань в установлені законодавством строки, податковим органом сформовано податкову вимогу №1043-25 від 16.09.2015 року, яку було отримано відповідачем.

Вказує, що станом на 19.12.2017 року за Регіональним управлінням з експлуатації каналу комунального підприємства «Компанія вода Донбасу» обліковується податковий борг, що виник з причин несплати грошових зобовязань самостійно визначених відповідачем.

Позивачем зазначено, що сума податкового боргу відповідачем самостійно не сплачена, у зв'язку з чим у позивача виникла підстава для звернення до суду з даним позовом.

Враховуючи викладене, позивач просить стягнути кошти з рахунків у банківських установах, які обслуговують Регіональне управління з експлуатації каналу комунального підприємства «Компанія вода Донбасу» за податковим боргом.

Суд першої інстанції позов Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області задовольнив.

Стягнув кошти з рахунків у банківських установах, які обслуговують Регіональне управління з експлуатації каналу комунального підприємства «Компанія вода Донбасу» в рахунок погашення податкового боргу на загальну суму 81089 (Вiсiмдесят одна тисяча вісімдесят дев`ять) гривень 38 копiйок.

В обґрунтування рішення зазначив, що відповідно до п. 286.2 ст. 286 ПК України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому ст.46 ПКУ, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій.

При цьому, пунктом 56.11 ст.56 ПК України передбачено, що не підлягає оскарженню грошове зобов'язання, самостійно визначене платником податків.

Тобто, відповідач зобов'язаний був сплатити грошове зобов'язання, який він самостійно визначив.

Відповідач не погодившись з рішенням суду першої інстанції звернувся з апеляційною скаргою у якій зазначив, що податковий орган вже звертався з позовною заявою про сплату податкового боргу за цією ж самою вимогою № 412-25 від 19 червня 2015 року та постановою від 13 грудня 2015 року по праві № 805/4315/15-а позивачеві було відмолено.

Також відповідач посилається на статтю 6 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та на скрутний майновий стан який сприяв несвоєчасному виконанню прямих обов'язків перед податковим органом.

Просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги. Зазначила, що відповідно норм ПК України, в тому числі ст.ст.20, 36, 95 ПК України платник податків зобов'язаний сплатити узгоджену суму земельного податку. При цьому звільнення від сплати повинні бути передбачені ПК України а не встановлені зокрема Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. При таких обставинах суд вважає можливим розглянути справу у відсутність особи, яка не з'явилась.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного.

Позивач Головне управління ДФС у Донецькій області діє на підставі положення про Державну фіскальну службу України та керується Податковим кодексом України.

Статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності, порядок адміністрування податків та зборів, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю визначені Податковим кодексом України.

Таким чином, позивач у справі - суб'єкт владних повноважень, на якого чинним законодавством покладені владні управлінські функції стосовно контролю у сфері податкових взаємовідносин.

Відповідач - Регіональне управління з єксплуатиції каналу комунального підприємства «Компанія вода Донбасу» зареєстроване як юридична особа (), за юридичною адресою: 84112, Донецька область, місто Словянськ, вулиця Університетська, буд. 13, що підтверджено он-лайн відомостями та роздруківкою з безкоштовного запиту Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань знаходиться на обліку відповідача за неосновним місцем обліку.

17.01.2014 року відповідачем до позивача було надано податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2014 рік, якою відповідач самостійно визначив податкове зобовязання із земельного податку щомісячно у розмірі 2 925,35 грн., грудень 2 925,33 грн.

Згідно декларації у платника податків виникла заборгованість з вересня по грудень 2014 року, що складає 11 701,38 грн.

09.02.2015 року відповідачем до позивача було надано податкову декларацію з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2015 рік, якою відповідач самостійно визначив податкове зобовязання із земельного податку щомісячно у розмірі 3 631,98 грн., грудень 3 631,93 грн.

Згідно декларації у платника податків виникла заборгованість з січня по червень 2015 року, що складає 21 791,88 грн.

Таким чином, загальна сума податкової заборгованості по сплаті податкового зобов'язання із земельного податку, з урахуванням нарахованої пені у сумі 153,88 грн., складає 33 647,14 грн.

Позивачем було складено податкову вимогу № 412-25 від 19.06.2015 року на суму 26 383,18 грн., яку відповідач отримав 24.06.2015 року, про що свідчить підпис уповноваженої особи на поштовому повідомленні. (а.с. 9)

Станом на 19 грудня 2017 року за відповідачем обліковується податковий борг зі сплати земельного податку, що раніше не був заявлений до суду, у сумі 81089,38 грн., який виник з причин несплати грошових зобов'язань самостійно поданих розрахунків за період 2014-2015 роки.

Станом на 09.02.2018 року у відповідача рахується сума податкового боргу з земельного податку, що підтверджене зворотнім боком картки облікового рахунку платника податків (а.с. 20-22).

Спірним по справі є питання стягнення узгодженої суми податкового боргу з земельного податку з урахуванням положень ст.6 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Статтею 15 Податкового кодексу України на платників податків покладений обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України на платників податків покладений обов'язок сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору впорядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Проте з метою забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, 02 вересня 2014 року прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII(надалі Закон №1669) згідно до ст. 1 якого період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014року. На час виникнення податкового боргу Президентом України Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не приймався, тобто, період проведення АТО тривав.

Стаття 6 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» в редакції станом на час виникнення податкового боргу встановлювала, що під час проведення антитерористичної операції суб'єкти господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, звільнені від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

Місто Слов'янськ Донецької області, на території якого зареєстрований відповідач та розташована Слов'янська ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області, в якій на обліку як платник єдиного внеску перебуває позивач, входило до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затверджених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р (втратило чинність) і розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р (чинне).

Тобто, з урахуванням викладеного суд повинен вирішити колізію норм Податкового кодексу, які встановлюють обов'язок сплачувати самостійно узгоджену суму земельного податку та норм Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» які звільняють від такої сплати суб'єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення АТО.

При вирішенні цієї колізії суд апеляційної інстанції застосовує колізійний принцип Lex posterior legi priori, тобто більш пізніший закон скасовує більш ранній. В основі подолання темпоральних колізій норм права шляхом застосування принципу «більш пізнього акта» також лежить презумпція розумності законодавця: «нова норма краще враховує зміни суспільних відносин, які відбулися з часу прийняття старої норми, тому саме перша і повинна застосовуватися». В юридичній літературі цей колізійний принцип розглядається як прийом історичного та телеологічного способу тлумачення норм права.

Норми Закону України № 1669 є також як і норми ПК України спеціальними щодо сплати земельного податку.

Закон № 1669 встановлює спеціального суб'єкта - суб'єкти господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та певний час його застосування - час проведення антитерористичної операції, протягом якого зазначені суб'єкти звільняються від сплати земельного податку.

Згідно з частиною третьою статті 11 Закону № 1669, закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Положення цього Закону підлягають застосуванню у межах спірних відносин виходячи із положень податкового принципу презумпції правомірності рішень платника податку закріпленого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України та пунктом 56.21 статті 56 цього кодексу.

При таких обставинах незважаючи на вимоги статті 36 ПК України, яка зобов'язує платника податків обчислити, задекларувати та сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені ПК України, норми встановлені у пункті 54.1. ст.54 Податкового кодексу України, які передбачають, що самостійно обчислена платником податків сума податкового та/або грошового зобов'язання вважається узгодженою, пункту 56.11 ст. 56 ПК України яким передбачено, що не підлягає оскарженню грошове зобов'язання, самостійно визначене платником податків, суд застосовує норми ст.6 Закону № 1669, який прийнятий пізніше, та який звільняє відповідача від сплати земельного податку.

До подібних висновків дійшов Верховний суд у рішенні від 15 травня 2018, № 812/804/17.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У затвердженому звіті Венеціанської комісії на 86-й пленарной сессии 25-26 березня 2011 року на підставі аналізу правових систем європейських держав у пошуках спільних елементів, характерних як для «верховенства права», так і «правової держави» були запропоновані 6 необхідних елементів, що мають дотримуватися не лише формально, але й по суті. Серед них був зазначений принцип законності, включно з прозорим, підзвітним і демократичним процесом прийняття законів.

По цій справі доречно згадати справу Європейського суду з прав людини по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, рішення від 7 липня 2011 року, із заявника - фізичної особи-підприємця, який був платником єдиного податку та здійснював ввезення товару на територію України, було стягнуто ПДВ на підставі Закону України «Про податок на додану вартість» від 3 квітня 1997 р. № 168/97-ВР. Зокрема, відповідно до п. 2.4 цього закону, платником ПДВ є будь-яка особа, що імпортує на митну територію України товари або послуги, незалежно від обраного режиму оподаткування (за винятком ввезення фізичної особою в обсягах, що не підлягають оподаткуванню відповідно до митного законодавства). Водночас Закон України «Про державну підтримку малого підприємництва» від 19 жовтня 2000 р. № 2063-ІІІ передбачав застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності для суб'єктів малого підприємництва. При цьому відповідно до пункту 6 чинного у той час Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 3 липня 1998 р. № 727/98 (в редакції Указу Президента № 746/99 від 28 липня 1999 р.) фізична особа-суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником податку на додану вартість.

ЄСПЛ дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

З урахуванням висновку ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції вважає необхідним також застосувати підхід найбільш сприятливий для платника податку, якщо навіть вважати що національне законодавство припускає неоднозначне трактування норм Закону № 1669 та норм ПК України.

При таких обставинах не заслуговують на увагу доводи податкового органу щодо застосування п.2.1 статті 2 ПК України, який передбачає, що зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу з огляду на застосування Судом пункту 3.2 статті 3 ПК України який встановлює, що у разі встановлення міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, інших правил, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Крім того, Суд апеляційної інстанції також враховує правову позицію, викладену Європейським судом з прав людини у справі «Рисовський проти України», заява № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011 року, щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Перший протокол, Ковенція), зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном.

Так в § 70 ЄСПЛ зазначеного рішення Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що податковий орган приймаючи вимогу та звертаючись з вимогою про стягнення земельного податку діяв всупереч норми ст.6 Закону № 1669 що є порушенням вимог ст.19 Конституції України та принципу «належного урядування».

Пунктом 4 частини 1 статті 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи порушив норми матеріального права, тому рішення підлягає скасуванню а у задоволенні позовних вимог Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області слід відмовити.

Частиною 1 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена, сплачений судовий збір підлягає поверненню Комунальному підприємству "Компанія "Вода Донбасу" в особі Регіонального управління з експлуатації каналу комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Повний текст постанови складений 21 травня 2018 року.

Керуючись статями 309, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" в особі Регіонального управління з експлуатації каналу комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2018 р. у справі № 805/261/18 - задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2018 р. у справі № 805/261/18 - скасувати.

У задоволенні позовних вимог Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області до Комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" в особі , Регіонального управління з експлуатації каналу комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" про стягнення податкового боргу - відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (, адреса: вул.13-ї Таганрозької дивізії, 114 м.Маріуполь, Донецька область, 87526) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" в особі Регіонального управління з експлуатації каналу комунального підприємства "Компанія "Вода Донбасу" (, адреса: вул.Університетська, 13 м.Слов'янськ, Донецька область, 84112) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2400грн. (дві тисячі чотириста гривень)

На підставі частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України складення рішення у повному обсязі відкласти на строк - до 5 днів.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття року та може бути оскаржена до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку передбаченому ст.328 КАС України.

Головуючий суддя О.О.Шишов

Судді І.В. Сіваченко

Л.А.Василенко