Справа № 825/2047/17
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/2047/17 Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Цюпка Б.А..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування технічними засобами, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

13.12.2017 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів щодо захисту прав споживача ОСОБА_3 та зобов'язати Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів прийняти заходи щодо належного захисту прав споживача ОСОБА_3, оскільки в порушення вимог Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів від 02.09.2015 № 667 відповідач не здійснив належним чином державний контроль, щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, що призвело до включення до тарифів на комунальні послуги вартості природних ресурсів, які знаходяться на території України, що на думку позивача, суперечить ч.1 ст.13 Конституції України.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд вказане судове рішення скасувати та винести нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На думку апелянта, оскаржувана постанова винесена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства, а висновки суду є законними та обґрунтованими. Між іншим, відповідачем зазначено, що Державною службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів у межах повноважень було надано позивачу обґрунтовану відповідь, враховуючи вимоги Закону України «Про звернення громадян», а не Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів (Держпродспоживслужба) не є володільцем інформації щодо формування тарифів комунальної власності.

Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з'явилася.

23.04.2018 року представником позивача було подано клопотання про відкладення слухання справи, яке мотивовано тим, що представник буде перебувати в іншому судовому засіданні в якості ліквідатора ВАТ «Пищепром» по справі 927/550/17, розгляд якої призначено Господарським судом Чернігівської області на 15.05.2018 року на 10 год. 00 хв., що підтверджується роздруківкою із сайту Господарського суду Чернігівської області.

Разом з тим, представником позивача жодним чином не підтверджено повноваження, як представника ВАТ «Пищепром», зокрема не надано довіреності, ордеру про надання правової допомоги, або відповідного договору.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та інші наявні у справі докази, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, Позивач, керуючись ч.1 ст.13 Конституції України, згідно якої земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу, вважаючи, що при сплаті комунальних послуг з позивача стягується плата за природні ресурси, що належать Українському народу і йому, як громадянину України, та вважаючи, що відповідні комунальні підприємства не мають права включати в тариф та стягувати з нього плату за зазначені природні ресурси (крім видобування, транспортування, постачання), 02.10.2017 направив відповідачу лист із проханням прийняти негайні та дієві заходи, щодо захисту його прав споживача.

Листом від 17.11.2017 № 603-163-9/В-4448 відповідач відповів на його звернення, та чим, на думку позивача, фактично проінформував його про функції Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та порядок формування тарифів.

Позивач вважає, що замість прийняття дієвих заходів щодо захисту його прав споживача або відмови в прийнятті вказаних заходів, Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів надала відповідь на запитання, які він взагалі не задавав, що стало наслідком бездіяльністі відповідача, яка суперечить чинному законодавству.

Вказану позицію позивач обґрунтовує нормами Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 667, де серед іншого, зазначається, що основними завданнями відповідача є, в тому числі реалізація державної політики у галузі захисту прав споживачів. Підпунктом 11 п.4 вказаного Положення зазначається, що відповідач відповідно до покладених на нього завдань у сфері дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін: здійснює державний нагляд (контроль) за достовірністю інформації, зазначеної у документах про формування, встановлення та застосування державних регульованих цін; надає у випадках, передбачених законодавством, висновки щодо економічного обґрунтування витрат під час формування цін (тарифів) на товари, роботи і послуги, щодо яких запроваджено державне регулювання цін (тарифів); надає органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання обов'язкові до виконання приписи про усунення порушень вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Таким чином, на думку позивача, в порушення вимог Положення відповідач не здійснив належним чином державний контроль, щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, що призвело до включення до тарифів на комунальні послуги вартості природних ресурсів, які находяться на території України, що суперечить ч.1 ст.13 Конституції України.

Позивач також вважає, що відповідач надав неповну відповідь на його лист. Згідно із ч.4 пп.2 п.2 ст.23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» згідно із яким надання недостовірної або неповної інформації може бути оскаржене. А згідно із ч.5 п.1 ст.24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації.

Зважаючи на вказані обставини, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що жодної протиправної бездіяльності Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів по відношенню до позивача не вчиняла.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, згідно з ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації», метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.19 цього Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 року №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначено, що аналіз цього визначення та переліку розпорядників публічної інформації, закріпленого у ст.. 13 Закону № 2939-VІ, свідчить, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях: уся інформація, що перебуває у володінні суб'єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб'єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання (п. 1 ч. 1 ст.. 13 Закону № 2939-VІ); інформація щодо використання бюджетних коштів юридичними особами, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим (п. 2 ч. 1 ст.. 13 Закону № 2939-VІ); інформація, пов'язана з виконанням особами делегованих повноважень суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг (п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VІ); інформація щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, якщо йдеться про суб'єктів господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями (п. 4 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VІ); інформація про стан довкілля; якість харчових продуктів і предметів побуту; аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян; інша інформація, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідна інформація) (ч. 2 ст. 13 Закону № 2939-VІ).

Як свідчать матеріали справи, 02.10.2017 ОСОБА_3 звернувся до відповідача з питанням захисту своїх прав споживача у зв'язку з неправомірним, на його думку, включенням до тарифів на комунальні послуги вартості природних ресурсів, та у зв'язку із не доведенням такої інформації (включення до тарифів на комунальні послуги вартості природних ресурсів) до позивача у порядку ст.15 (право споживача на інформацію про продукцію). Вказаний лист мотивований з посиланням на ч.1, п.6 та п.6-1 ч.2 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів»

З аналізу норм діючого законодавства та звернення позивача, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що Держпродспоживслужба не є володільцем інформації щодо формування тарифів на комунальні послуги.

Крім того, як вбачається з листа позивача від 02.10.2017, останній просить «прийняти негайні та дієві заходи щодо захисту його прав як споживача», а не надати інформацію.

Згідно із ч. 2 ст. 2 зазначеного Закону України «Про доступ до публічної інформації» цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним твердження суду першої інстанції, що посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» є необґрунтованими.

Щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін на комунальні послуги, суд зазначає наступне.

Здійснення державного нагляду органи виконавчої влади у сферах господарської діяльності суб'єктів господарювання (в т.ч. Держпродспоживслужбою) здійснюється відповідно до законів України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", "Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" та інших спеціальних законів України, які регулюють певний вид господарської діяльності.

Стаття 3 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" визначає, що державний нагляд (контроль) здійснюється за принципами:

- пріоритетності безпеки у питаннях життя і здоров'я людини, функціонування і розвитку суспільства, середовища проживання і життєдіяльності перед будь-якими іншими інтересами і цілями у сфері господарської діяльності;

- підконтрольності і підзвітності органу державного нагляду (контролю) відповідним органам державної влади;

- рівності прав і законних інтересів усіх суб'єктів господарювання; гарантування прав та законних інтересів кожного суб'єкта господарювання;

- об'єктивності та неупередженості здійснення державного нагляду (контролю), неприпустимості проведення перевірок суб'єктів господарювання за анонімними та іншими безпідставними заявами, а також невідворотності відповідальності осіб за подання таких заяв;

- здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом;

- відкритості, прозорості, плановості й системності державного нагляду (контролю);

- неприпустимості дублювання повноважень органів державного нагляду (контролю) та неприпустимості здійснення заходів державного нагляду (контролю) різними органами державного нагляду (контролю) з одного й того самого питання;

- невтручання органу державного нагляду (контролю) у діяльність суб'єкта господарювання, якщо вона здійснюється в межах закону;

- відповідальності органу державного нагляду (контролю) та його посадових осіб за шкоду, заподіяну суб'єкту господарювання внаслідок порушення вимог законодавства, порушення прав та законних інтересів суб'єкта господарювання;

- дотримання умов міжнародних договорів України;

- незалежності органів державного нагляду (контролю) від політичних партій та будь-яких інших об'єднань громадян;

- наявності одного органу державного нагляду (контролю) у складі центрального органу виконавчої влади;

- презумпції правомірності діяльності суб'єкта господарювання у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно- правових актів допускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків суб'єкта господарювання та/або повноважень органу державного нагляду (контролю);

- орієнтованості державного нагляду (контролю) на запобігання правопорушенням у сфері господарської діяльності;

- недопущення встановлення планових показників чи будь-якого іншого планування щодо притягнення суб'єктів господарювання до відповідальності та застосування до них санкцій;

- здійснення державного нагляду (контролю) на основі принципу оцінки ризиків та доцільності.

У своїй апеляційній скарзі Позивач стверджує, що проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) здійснюється на підставі обґрунтованого звернення фізичної особи про порушення суб'єктом господарювання її законних прав.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон) встановлює, що підставою для проведення позапланового заходу є звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім), правам, законним інтересам, життю чи здоровію, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.

Дію другого речення абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону щодо порядку погодження позапланового заходу призупинено на час дії мораторію на здійснення заходів державного нагляду (контролю) суб'єктів господарювання згідно із Законом № 1728-УІІІ від 03.11.2016 «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

На переконання суду апеляційної інстанції, позивач помилково вважає, що норма абз.5 ч. 1 ст. 6 Закону щодо звернень фізичних осіб не застосовується, оскільки діє Закон України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Проте вказаний закон у цій частині змінює тільки порядок погодження обґрунтованого звернення фізичної особи про порушення суб'єктом господарювання її законних прав.

З аналізу наявного в матеріалах справи звернення Позивача від 02.10.2017, останнє не містило необхідної інформації для проведення позапланової перевірки, а саме не вказано суб'єкта господарювання - надавача послуг, який порушив законні права Позивача, не мало підтверджуючих документів чи їх копій таких порушень, тобто не відповідало вимогам абзацу п'ятого частини першої статті 6 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", що, в свою чергу, унеможливило проведення перевірки.

Крім того, вказане звернення Позивача Держпродспоживслужбою було розглянуто та надано обґрунтовану відповідь відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Щодо посилань позивача на формування цін за житлово-комунальні послуги, суд зазначає, що основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначаються Законом України від 09.11.2017 № 2189 «Про житлово-комунальні послуги». Згідно із абз.11 ч.1 ст.1 Закону комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів (п.2 ст.31 Закону).

Розрахунки економічно обґрунтованих тарифів на житлово-комунальні послуги, зокрема на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, на централізоване водопостачання та водовідведення для суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність, здійснюються згідно з порядками формування тарифів на відповідні послуги, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».

Зазначеними порядками передбачено, що до складу тарифів, зокрема на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання включаються прямі матеріальні витрати - витрати на придбання палива (газу, мазуту, вугілля, торфу, дров, паливної тріски, соломи, соняшникового лушпиння, а також брикетів та пелет з них, інших вадів палива), а до складу тарифів на централізоване водопостачання - прямі витрати на забір води з джерел питного водопостачання, доведення її якості до вимог на питну воду, подачу води з очисних споруд до системи водоводів; прямі витрати на придбання води в інших підприємств.

Відповідно до ст.5 та ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» повноваження щодо встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги належать Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органам місцевого самоврядування.

Згідно зі ст.7 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» основними завданнями міністерства як органу, що забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох сферах, є: забезпечення нормативно-правового регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку; інформування та надання роз'яснень щодо здійснення державної політики; узагальнення практики застосування законодавства, розроблення пропозицій щодо його вдосконалення та внесення н установленому порядку проектів законодавчих актів, актів Президента України. Кабінету Міністрів України на розгляд Президентові України та Кабінету Міністрів України, забезпечення здійснення соціального діалогу на галузевому рівні; здійснення інших завдань, визначених законами України.

Позивачу було повідомлено, що відповідно до абз.2 п.1 Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.04.2014 № 197, Мінрегіон є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну регіональну політику, державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, житлово-комунального господарства, а також забезпечує формування державної політики у сфері архітектурно-будівельного контролю та нагляду, контролю у сфері житлово-комунального господарства, у сфері ефективною використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження, відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів палива. Відповідно до абз.8 пп.11 п.4 цього Положення визначено, що Мінрегіон подає Кабінетові Міністрів України пропозиції щодо порядку формування цін (тарифів) на житлово-комунальні послуги, які підлягають регулюванню.

Позивачу також було рекомендовано для вирішення питань, порушених у його листі від 02.10.2017, звернутися до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України з відповідним клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних. політичних та особистих прав і законних інтересів.

Суд погоджується із твердженням суду першої інстанції, що позивач у своєму листі від 02.10.2017 не вказав які саме комунальні підприємства не довели до нього як до споживача інформацію (про включення вартості природних ресурсів у вартість комунальних послуг), внаслідок чого відповідач у своєму листі від 17.11.2017 №603-163-9/В-4448 поінформував його про те, що наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 30.07.2012 №390 затверджено Порядок доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад, згідно з яким суб'єкти господарювання, що виробляють або надають житлово-комунальні послуги, доводять до відома споживачів необхідну інформацію.

Враховуючи все вище наведене, колегія суддів суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції, що жодної протиправної бездіяльності Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів по відношенню до позивача не вчиняла, а отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ст. 316 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2018 року - залишити без змін.

Повний текст постанови складено « 21» травня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма