Справа № 461/6471/17
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2018-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 рокуЛьвів№ 876/1212/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А. І.,

суддів - Багрія В. М., Кушнерика М. П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2017 року у справі № 461/6471/17 (рішення ухвалене о 17:32 год. у м. Львові судом у складі головуючого судді Стрельбицького В. В., повний текст рішення виготовлено 26 грудня 2017 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради про скасування рішення, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Львівське комунальне підприємство «Цитадель-центр», Галицька районна адміністрація Львівської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 23 листопада 2012 року № 803 «Про передачу житлових будинків, які перебувають на балансі Львівського комунального підприємства «Каменяр - центр» (далі - ЛКП «Каменяр-центр») в частині передачі 3/24 будинку за адресою: АДРЕСА_1, який перебуває на балансі ЛКП «Каменяр - Центр» на баланс Львівського комунального підприємства «Цитадель-центр» (далі - ЛКП «Цитадель-центр»).

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що вказане вище рішення є протиправним, оскільки він як власник 3/24 ідеальних частин будинку по АДРЕСА_1 не надавав згоди на передачу вказаного будинку з балансу ЛКП «Каменяр-центр» на баланс ЛКП «Цитадель-центр».

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2017 року відмовлено в задоволенні даного позову.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити його позов.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на обставини, викладені в позовній заяві.

Оскільки від учасників справи не надходило клопотань про розгляд справи за їх участю, суд відповідно до пункту 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що житловий будинок по АДРЕСА_1 перебував на балансі ЛКП «Каменяр - Центр».

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 23 листопада 2012 року № 803 «Про передачу житлових будинків, які перебувають на балансі Львівського комунального підприємства «Каменяр - центр» вказаний вище житловий будинок було передано з балансу ЛКП «Каменяр-центр» на баланс ЛКП «Цитадель-центр».

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення було прийняте відповідачем в передбачений законом спосіб та у межах наданих йому повноважень, що його прийняття не вплинуло на порядок надання житлово-комунальних послуг, що свідчить про його правомірність.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Відповідно до статті 11 Закону № 280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 30 Закону № 280/97-ВР до власних (самоврядних) повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, повноваження щодо управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV).

Відповідно до статті 3 Закону № 1875-IV (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до пункту 4 статті 7 Закону № 1875-IV до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить визначення виконавця житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до пункту 1.1 Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг, затвердженого наказом Державним комітетом України з питань житлово - комунального господарства від 25 квітня 2005 року № 60 (далі - Порядок) органами місцевого самоврядування, власниками житлових будинків визначаються виконавці таких житлово-комунальних послуг: з управління будинком, спорудою або групою будинків; з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій; з ремонту приміщень, будинків, споруд, передбачених пунктом 4 частини першої статті 13 Закону № 1875-IV.

Відповідно до пунктів 1.5. - 1.7 Порядку виконавцем житлово-комунальних послуг, визначених у пункті 1.1 Порядку, може бути суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання відповідних житлово-комунальних послуг та який може забезпечити виконання обов'язків, визначених у частині другій статті 21 Закону № 1875-IV.

Виконавець житлово-комунальних послуг визначається органами місцевого самоврядування, крім випадків коли власник (власники) житлових будинків бажає (бажають) визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно.

Органи місцевого самоврядування чи власник (власники) житлових будинків може (можуть) визначати виконавців всіх або окремих житлово-комунальних послуг.

Власник (власники) житлових будинків може (можуть) уповноважити на визначення виконавців житлово-комунальних послуг виконавця послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків.

Відповідно до пункту 1.9. Порядку визначені виконавці житлово-комунальних послуг є відповідальними за ненадання або неякісне надання відповідних послуг згідно з укладеними договорами та законодавством.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що виконавець житлово-комунальних послуг визначається органами місцевого самоврядування, за винятком випадку коли власник (власники) відповідного житлового будинку (бажає) бажають визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно. При цьому в такому випадку необхідна згода всіх співвласників житлового будинку.

З матеріалів справи видно, що житловий будинок по АДРЕСА_1 якого належить на праві власності позивачу був переданий виконавчим комітетом Львівської міської ради на баланс ЛКП «Цитадель-центр», тобто виконавець житлово-комунальних послуг у вказаному будинку був визначений органом місцевого самоврядування, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм права.

Щодо права власників на самостійне визначення виконавця житлово-комунальних послуг у вказаному будинку, то таке в даному випадку ними реалізоване не було та перешкодами зі сторони відповідача в реалізації такого позивач не обгрунтовував свої позовні вимоги.

Щодо посилання позивача на ту обставину, що він не надавав згоду на передачу його частки у вказаному будинку на баланс ЛКП «Цитадель-центр», то таке не заслуговує на увагу, оскільки реалізація органом місцевого самоврядування повноважень щодо визначення виконавця житлово-комунальних послуг здійснюється у згаданий вище спосіб та не потребує отримання попередньої згоди власника (власників) житлового будинку.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність оскаржуваного рішення, а відповідно про відсутність підстав для його скасування.

За наведених обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2017 року у справі № 461/6471/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А. І. Рибачук
судді В. М. Багрій
М. П. Кушнерик