Справа № 822/976/18
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/976/18
РІШЕННЯ

іменем України

16 травня 2018 рокум. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К.

за участі:секретаря судового засідання Варченко В.В. представника відповідача ОСОБА_1
розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, щодо відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_2 від 09.11.2017 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності орієнтованою площею 0,12 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення садівництва за межами населених пунктів Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області вчинити дії по наданню ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності орієнтованою площею 0,12 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення садівництва за межами населених пунктів Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, на підставі клопотання ОСОБА_2 від 09.11.2017 року.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він звернувся до відповідача із заявою від 09.11.2017 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності орієнтованою площею 0,12 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення садівництва за межами населених пунктів Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області.

За результатами розгляду поданої заяви відповідач 06.12.2017 року листом № Є-29908/0-16030/6-17 відмовив у задоволенні його заяви, так як згідно інформації наданої відділом у Старокостянтинівському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області земельна ділянка зазначена у клопотанні перебуває у користуванні третіх осіб (невитребувані паї).

Позивач із вказаною відмовою не погоджується, оскільки ним подано усі необхідні документи для того щоб отримати вказаний дозвіл, а тому просить суд задовольнити його позовні вимоги.

Позивач в судове засідання не прибув повторно, хоча був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подав.

Представник позивача в судове засідання не прибув, хоча був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи належним чином, та подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, та надав суду пояснення згідно відзиву поданого на даний адміністративний позов.

В обгрунтування відзиву відповідач зазначив, що ним правомірно відмовлено позивачу у задоволенні його заяви, оскільки земельна ділянка на яку претендує позивач знаходиться у колективній власності.

16.04.2018 року представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій представник позивача зазначає, що відповідачем необгрунтовано надано відмову у задоволенні заяви позивача від 09.11.2017 року.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши належним чином зібрані докази по справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких грунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення спору по суті, приходить до висновків, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою від 09.11.2017 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності орієнтованою площею 0,12 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення садівництва за межами населених пунктів Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області.

Разом із заявою подано: копію паспорта, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного коду, графічний матеріал, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Відповідач 09.11.2017 року отримав вказану заяву.

Листом від 06.12.2017 року № Є-29908/0-16030/6-17 відповідач повідомив позивача, що в ході розгляду поданих документів встановлено, що згідно інформації наданої відділом у Старокостянтинівському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області земельна ділянка зазначена у клопотанні перебуває у користуванні третіх осіб (невитребувані паї), а тому задовольнити заяву не має можливості.

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно частини 3 статті 78 ЗК України визначено, що земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Частиною 1 статті 84 ЗК України встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Спеціальним законом, який визначає організаційні і правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, є Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05.06.2003 року № 899-IV (далі Закон - № 899-IV).

Статтею 5 Закону № 899-IV визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та районних державних адміністрацій щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), відповідно до якої сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема, розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв).

Відповідно до статті 1 Закону № 899-IV право на земельну частку (пай) мають, зокрема, громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Згідно статті 2 Закону № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Частиною 1 статті 3 Закону № 899-IV визначено, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Згідно частини 2 статті 3 Закону № 899-IV особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Відповідно статті 5 Закону № 899-IV сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема: приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв). Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Статтею 8 Закону № 899-IV встановлено, що документація із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) включає: проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Згідно статті 7 Закону № 899-IV проект землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) розробляється суб'єктами господарювання, які мають у своєму складі сертифікованих інженерів-землевпорядників, погоджується відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією і затверджується на зборах більшістю власників земельних часток (паїв) у межах земель, що перебувають у користуванні одного сільськогосподарського підприємства, та оформляється відповідним протоколом. У проекті землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) визначаються місце розташування земельних ділянок, їх межі та площі сільськогосподарських угідь, що підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв), їх цільове призначення, дії обмежень (обтяжень) у використанні земельних ділянок, у тому числі земельних сервітутів.

Відповідно до Закону № 899-IV повноваження щодо виділення земельних ділянок, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, а також погодження розроблених проектів відведення земельної ділянки у розмірі земельної частки (паю) у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належить сільським, селищним, міським радам та районним державним адміністраціям.

Отже, Законом № 899-IV встановлено порядок отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності шляхом звернення до сільських, селищних, міських рад та районних державних адміністрацій.

На підставі аналізу норм зазначеного Закону, повноваження щодо виділення земельних ділянок, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, а також погодження розроблених проектів відведення земельної ділянки у розмірі земельної частки (паю) у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належить сільським, селищним, міським радам та районним державним адміністраціям.

Також суд зазначає, що відповідно до статті 122 ЗК України встановлюються повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

Тобто, відповідно до статті 122 ЗК України повноваження щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, належать центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальними органами.

Згідно частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара.

В силу статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування (частина 7 статті 118 ЗК України ).

Отже, у випадку наявності у особи бажання отримати у власність або користування земельну ділянку, вона повинна звернутися до відповідного органу клопотання про надання їм земельної ділянки, яке повинно бути розглянуте протягом встановленого строку та за наслідком якого повинно бути прийняте рішення про надання або відмову у наданні дозволу розроблення проекту землеустрою.

Статтею 122 ЗК України визначено розподіл повноважень щодо надання у власність або у користування земельних ділянок державної та комунальної власності.

Згідно пункту 2 статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідно до частини 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким чином, стаття 122 ЗК України врегульовує відносини щодо передачі у власність або у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності.

Згідно з матеріалами справи, земельна ділянка на яку претендує позивач перебуває у колективній власності сільськогосподарського підприємства "1 Травня" с. Капустин Старокостнятиівського району Хмельницької області, підтвердженням чого є Державний акт на право колективної власності на землю серії ХМ 031 від 28.12.1995 року, який не скасований та є чинним.

При розгляді поданих позивачем матеріалів відповідачем встановлено, що земельна ділянка, яка зазначена на картографічних матеріалах належать до земель колективної власності, які не були розпайованими. та не були повернуті до земель державної чи комунальної власності, і право власності на них підтверджено вищезазначеним державним актом на право колективної власності на землю.

Відповідно до роз'яснення Держземагенства України від 13 жовтня 2014 року № 22-28-0.13-12187/2-14 розпорядження вищезазначеними земельними ділянками не належить до компетенції жодного органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, визначеного статтею 122 Земельного кодексу України, а землі залишаються у колективній власності.

ЗК України та іншими нормативно-правовими актами правовий статус не розпайованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення колективної власності колишніх КСП на даний час не визначено.

Крім того, суд зазначає, що частина 2 статті 92 ЗК України визначає перелік осіб, які набувають право постійного користування землею, але не вирішує питання щодо осіб, які набули це право раніше.

У рішенні Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено, що використання терміну "набувають", що означає "ставати власником чого - небудь ", після набрання чинності статтею 92 Кодексу свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення. Так, поняття "набувають права" за змістом частини другої статті 92 та частини першої статті 116 Кодексу в аспекті вимоги переоформлення права користування земельною ділянкою не відповідає вимозі ясності і визначеності правової норми: зазначені положення припускають поширення цього поняття лише на випадки первинного отримання земельної ділянки із земель державної та комунальної власності підприємствами, установами та організаціями, що належать до державної або комунальної власності, а також громадянами та юридичними особами, які набувають права власності та користування земельними ділянками. Натомість у пункті 6 Перехідних положень Кодексу йдеться про переоформлення права власності або оренди громадянами та юридичними особами, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві. Переоформлення також має два значення: повторити оформлення і оформити заново, за новими правилами.

Земельний кодекс України передбачає певний порядок, згідно якого земельна ділянка, що знаходиться у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, для суспільних потреб може бути тільки вилучена або викуплена, в порядку встановленому цим Кодексом.

При цьому, вилучення (викуп) земельної ділянки допускається при дотриманні гарантій прав на землю, передбачених розділом V ЗК України та статті 350 ЦК України, якщо рішення про це прийнято компетентним органом з підстав і в порядку, встановлених законом, а власникові земельної ділянки має бути відшкодована її вартість.

Статтею 140 ЗК України визначено підстави для припинення права власності на земельну ділянку. До них віднесено, зокрема, відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб.

Пунктом "г" частини 1 статті 143 ЗК України визначено, що однією з підстав для примусового припинення прав на земельну ділянку є її викуп (вилучення) земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб.

Враховуючи вищевикладене, право колективної власності, яке не припинено у встановленому законом порядку, вважається дійсним, а отже Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області не мало законних підстав для надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність позивачу вказаної земельної ділянки для ведення садівництва, а тому посилання відповідача на відсутність у нього повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою колективної власності є обгрунтованим.

З урахуванням вищевикладених норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та встановлених обставин даної справи, суд приходить до висновку про необгрунтованість заявлених позивачем вимог, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 08300, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (вул. Інститутська, 4/1, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29000, ) про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з його проголошення, а у випадку, якщо в судовому засіданні були проголошені вступна та резолютивна частини рішення суду, - з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 18 травня 2018 року

Головуючий суддя ОСОБА_3