Справа № 672/1450/17
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 672/1450/17

Головуючий у 1-й інстанції: Федорук І.М.

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

15 травня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Сушка О.О. Смілянця Е. С. ,

секретар судового засідання: Черняк А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області на рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 07 лютого 2018 року (ухвалене 07 лютого 2018 року, повний текст якого виготовлено 13 лютого 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області, третя особа - управління соціального захисту населення Городоцької районної державної адміністрації про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Городоцького районного суду Хмельницької області із позовом до Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області, третя особа - управління соціального захисту населення Городоцької районної державної адміністрації про зобов'язання відповідача виплатити йому пенсію за період з лютого 2016 року по квітень 2017 року.

Рішенням Городоцького районного суду Хмельницької області від 07 лютого 2018 року позов задоволено частково. Зобов'язано Городоцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Хмельницької області здійснити виплату заборгованості з пенсії ОСОБА_2 за період з березня 2016 року по квітень 2017 року. В частині позовних вимог щодо зобов'язання Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Хмельницької області здійснити виплату заборгованості з пенсії ОСОБА_2 за лютий 2016 року відмовлено. Рішення в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині задоволення позову, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 07 лютого 2018 року скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з'ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим в частині задоволення позову. Вказано, що відповідно атестата № 634 від 11.07.2017 року Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області позивачу не виплачено пенсію за період з 01.03.2016 року по 31.03.2017 року у зв'язку з припиненням виплати такої. Відповідач вважає, що це відбулось згідно вимог чинного законодавства. Крім того, на думку представника відповідача, оскільки пенсію ОСОБА_2 не виплачено іншим підрозділом ПФУ, то Городоцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Хмельницької області не повинно виплачувати таку заборгованість. ОСОБА_2 було правомірно припинено виплату пенсії за період з 01.03.2016 року по 31.03.2017 року у зв'язку з відсутністю за місцем обліку.

Позивач не подав відзиву на апеляційну скаргу. З урахуванням матеріалів справи, правова позиція позивача зводиться до того, що з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації на території Луганської області змушений був покинути місце свого проживання - м. Краснодон Луганської області та перемістився на контрольовану територію України. В травні 2017 року був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за місцем перебування - АДРЕСА_2. Оскільки з лютого 2016 року по квітень 2017 року йому не було виплачено пенсію, звернувся до відповідача з заявою щодо виплати заборгованості з пенсії, однак листом від 21.09.2017 року йому було відмовлено, а тому звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Представник третьої особи подав заяву про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.

15.05.2018 до суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення судового засідання з огляду на те, що повістку отримав батько позивача 14.05.2018, а повідомив про це позивача 15.05.2018. Вказане клопотання протокольною ухвалою суду залишено без задоволення за безпідставністю. Суд також врахував, що позивача завчасно та належним чином повідомили про час та місце судового розгляду справи, а неявка сторін не перешкоджає апеляційному розгляду.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив вимоги, що в ній викладені, задовольнити.

Також представник відповідача в судовому засіданні подав клопотання про заміну відповідача його правонаступником. Дене клопотання задоволене протокольною ухвалою суду виходячи з наступного.

Згідно ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

Відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.11.2017 №821 "Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України" Городоцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Хмельницької області реорганізовано шляхом приєднання до головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

Оскільки, станом на 04.04.2018 Городоцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Хмельницької області припинено, наявні підстави для заміни відповідача - Городоцького об'єднане управління Пенсійного фонду України Хмельницької області, його правонаступником - головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

Згідно ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Керуючись положеннями даної норми та враховуючи відсутність заперечень представника відповідача, колегія суддів вирішила провести розгляд справи за даної явки сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 у вересні 2015 року перемістився з окупованої території України, та відповідно до довідки від 14.09.2015 року № позивача взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення та перебуває за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно довідки від 07.02.2017 року № позивача взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення та перебуває за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно довідки від 26.05.2017 року № позивача взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення та перебуває за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до атестату № 634 на ОСОБА_2 Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України, котрий міститься в макеті пенсійної справи позивача, заборгованість за період з 01.03.2016 року по 31.03.2017 року не виплачувалась, що також підтверджуються листом Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області № 2918/02.1-09 від 06.12.2017 року.

Оскільки з лютого 2016 року по квітень 2017 року позивачу не було виплачено пенсію, він звернувся до відповідача з заявою щодо виплати заборгованості з пенсії, однак листом від 21.09.2017 року йому було відмовлено, що слугувало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем безпідставно відмовлено у виплаті позивачу заборгованості з пенсії за період з березня 2016 року по квітень 2017 року.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує викладене нижче.

Нормами ст. 8, ч. 3 ст. 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови та порядок пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", цей Закон регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені ч. 1 ст. 49 вказаного Закону, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Згідно п. 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсії та інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 8 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської області, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства, особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 , пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

В силу ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

З 22.11.2014 набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII, яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Зокрема, відповідно до статті 7 цього закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

За приписами ст. 6 КАС України суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, вказав, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п. 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08.07.2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністрівським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Конституційний Суд України у рішенні від 7 жовтня 2009 № 25-рп/2009 зазначив, що право громадянина на отримання призначеної йому пенсії не може бути пов'язане з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні або за її межами.

Як обґрунтовано зазначає суд першої інстанції, право вносити закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

Тому є необґрунтованими посилання відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 05.11.2014 року «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції , постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», постанови Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 року «Про облік внутрішньо переміщених осіб», які не є законами, а тому ці підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Крім того, відповідачем як суб'єктом владних повноважень на якого в силу ч.2 ст.77 КАС України покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, не надано належних та достовірних доказів в підтвердження того, що припинення виплати пенсії позивачу з 01.03.2016 року відбулось у спосіб, визначений законом, та що пенсія позивачу за період з 01.03.2016 року по 31.03.2017 року не виплачена відповідно на підставах, визначених законом. Також, суд зважає, що в макеті пенсійної справи позивача відсутні відомості про виплату останньому пенсії за квітень 2017 року, а відповідачем будь-яких відомостей про виплату пенсії за цей період суду не надано.

При цьому, обов'язок з виплати позивачу заборгованості з пенсії згідно ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" має бути покладений на управління Пенсійного фонду України на обліку якого на даний час перебуває позивач.

Колегія суддів також враховує, що аналогічна правова позиція щодо задоволення адміністративного позову викладена Верховним Судом в рішенні від 03.05.2018 у справі №805/402/18 (провадження №Пз/9901/20/18).

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Городоцького районного суду Хмельницької області від 07 лютого 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 17 травня 2018 року.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Сушко О.О. Смілянець Е. С.