Справа № 826/1788/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 травня 2018 року № 826/1788/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., суддів: Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну

за позовом Громадянина Конго ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Конго ОСОБА_2 (далі - позивач) з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, у якому, просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 578-16 від 25.11.2016 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві повторно розглянути заяву громадянина Конго ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним отримано повідомлення № 299 від 16.12.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав відсутності умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", про що зазначено у рішенні відповідача № 578-16 від 25.11.2016.

Зазначене рішення на думку позивача є незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам, оскільки повідомлення № 299 від 16.12.2016 не містить причин відмови, згідно вимог ч. 13, ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», окрім того, відповідачем не виявлено обставин, зазначених в ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» з яких статус біженця не надається. Позивач вважає, що відмова у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнята без пояснення причин відмови та ретельного вивчення інформації, що в сукупності порушує вимоги міжнародного та національного законодавства.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних в останнього повноважень, з урахуванням того, що у даному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі.

В судовому засіданні, призначеному на 21.03.2018 р., судом на підставі положень частини 3 статті 194 КАС України ухвалено про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, заслухавши сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Конго ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Республіки Конго, народився в Республіці Конго, м. Браззавіль, неодружений, за національністю конголієць, за віросповіданням християнин.

Територію країни громадянської належності залишив у березні 2008 році, до України прибув нелегально того ж року в порт м. Одеси. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально. Заявник звертався до органів міграційної служби України тричі. До органів міграційних служб інших країн не звертався.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.12.2008 р. громадянин Конго ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій № 191-09 від 13.04.2009 р. позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва №2а-5233/09/2670 від 21.05.2012 позов заявника задоволено, визнано протиправним та скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій № 191-09 від 13.04.2009р.

06.06.2012 р. позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05.11.2012 р. за результатами розгляду особової справи громадянина Конго ОСОБА_2, ДМС України було прийнято рішення № 550-12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В листопаді 2012 р. позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до ДМС України, в якому просив визнати неправомірним і скасувати рішення ДМС України від 05.11.2012 р. № 550-12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати ДМС України повторно розглянути питання про визнання позивача біженцем.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.02.2013 р. у справі № 2а-16436/12/2670 громадянину Конго ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

11.06.2014 р. позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з заявою за нововиявленими обставинами у справі № 2а-16436/12/2670. Ухвалою від 25.06.2014 р. заяву за нововиявленими обставинами залишено без задоволення, а постанову від 04.02.2013 р. - без змін.

21.09.2015 р. позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У той же день Головним управління Державної міграційної служби України в м. Києві винесено рішення про відмову позивачу у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлене повідомленням № 196 від 21 вересня 2015 року;

Не погоджуючись з рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з позовом.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.02.2016 р. у справі № 826/22532/15 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 р. апеляційну скаргу громадянина Конго ОСОБА_2 задоволено частково, скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлене повідомленням від 21.09.2015 № 196 та зобов'язано повторно розглянути заяву позивача.

19.07.2016 р. громадянин Конго ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У анкеті-заяві від 21.09.2015 р. позивач вказує, що причиною виїзду з Конго є побоювання стати жертвою переслідувань у зв'язку зі «справою Браззавіль», що стосується загибелі 353 чоловік. Під час співбесіди позивач повідомив, що відповідними правоохоронними органами Конго його оголошено в розшук у зв'язку з політичною агітацією у «справі зниклих з Браззавіль біч». Позивач зазначив, що покинув країну походження через погрозу життю, пов'язану з громадянською діяльністю проти керівництва країни.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок від 08.08.2016 р. щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийнято наказ від 08.082016 р. №429 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Конго ОСОБА_2.

07.10.2016 р. Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві сформовано подання щодо продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого, прийнято наказ від 07.10.2016 р. № 519 про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Конго ОСОБА_2.

Надалі, Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок від 08.11.2016 р. № 2016KYIV0064 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку, Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Конго ОСОБА_2 від 25.11.2016 р. №578-16.

Вважаючи вказане рішення необґрунтованим, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані особами, які беруть участь у справі, докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Приписами частин першої та другої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п'ята статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугував висновок відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Висновком про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначено, що побоювання заявника при повернення зазнати переслідувань не підтверджені жодним доказом, крім того ОСОБА_2 не отримував жодних погроз з боку влади, виїхав з Конго через три роки після інциденту, в період з 2006-2008 рр. займався рибальством, що у сукупності свідчить про те, що останньому нічого не загрожувало. Також проаналізувавши зміст співбесід, відповідачем було виявлено розбіжність у висновках ОСОБА_2, що підтверджує факт недостовірності викладених ним обставин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Позивач у своїй заяві-анкеті від 21.09.2015 №64 та під час проведення співбесід зазначає про те, що він виїхав з країни походження через побоювання стати жертвою переслідування, у зв'язку із «справою Браззавіль», що стосується загибелі 353 чоловік, що відбулося після закінчення громадянської війни у Республіці Конго.

Як вбачається з матеріалів справи, під час проведення першої співбесіди 02.08.2016 р. позивач повідомив що в 1999 р. він разом зі своїм братом та сестрою поверталися з табору біженців, спеціальним кораблем під супроводом представника ООН. Пасажирів корабля було поділено на три групи: 1- жінки, в яку потрапила сестра позивача, 2 - молоді та здорові чоловіки, до якої потрапив молодший брат, 3 - хворі, до якої потрапив позивач. Позивач вказав, що брата не відпустили, мотивуючи тим, що «їх потрібно перевірити чи серед них немає таких людей, які бажають брати зброю і знову починати війну». Через тиждень полковник армії Конго, йому повідомив, що його брат разом із ще 353 такими людьми були закриті в металевий контейнер та втоплені в річці Конго.

Відповідачем наголошено на тому, що при перегляді відкритих інтернет джерел, інформація про затонулих 353 чоловіків в річці Конго відсутня. Отже, цей факт підтверджує недостовірність слів позивача.

Також позивач повідомив, що у 2005 р. розпочався суд щодо причетних у масовому вбивстві, та було запропоновано родичам загиблих грошову компенсацію у розмірі 20 000 Євро, від яких позивач відмовився. У зв'язку з чим представники влади почали розшукувати родичів загиблих, які відмовились від грошової компенсації та почали їх арештовувати. На запитання «Чи викликали його до суду як свідка?», позивач зазначив «Ні. Офіційного звинувачення від влади мені не було пред'явлено». Отже, варто зазначити, що позивач не отримував жодних погроз з боку представників влади в країні громадського походження.

Суд також звертає увагу, що на другій співбесіді 06.09.2016 р. громадянин Конго ОСОБА_2 зазначив, що виїхав з Конго через три роки після інциденту, також повідомив про відсутність проблем до виїзду з Республіки Конго, так як в період з 2006 по 2009 рр. проживав в місті Пуен-Нуар, Конго, де займався рибальством. Його ніхто не розшукував та погроз з боку влади не було.

Як вбачається з матеріалів справи, на співбесіді позивачем було надано копію оголошення в розшук від 14.04.2016 р. та ордер на арешт від 12.04.2016 р.

На третій співбесіді від 24.10.2016 р. позивач зазначив, що оригінали повідомлення про розшук та наказ прокурора про затримання знаходяться у Республіці Конго. Вказав, що копії документів отримав через чужу інтернет пошту, що ставить під сумнів існування оригіналів вказаних документів.

Здійснивши аналіз проведених співбесід від 02.08.2016 р, 06.09.2016 р., 24.10.2016 р., було з'ясовано, що позивач залишив Республіку Конго саме з економічних причин, тобто є економічним мігрантом.

Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б існування на території країни походження.

Як убачається з матеріалів справи, громадянин Конго ОСОБА_2 не переслідувався за ознаками раси, релігії, національності, громадянства або належності до певної соціальної групи.

Разом з тим, варто зазначити, що з відкритих джерел інформації, ситуація в Демократичній Республіці Конго стабілізувалась, уряд країни і представники опозиційної політичної партії заключили мирний договір, на даний час відсутні маніфести проти влади, що призводили до загибелі великої чисельності громадян, інформація щодо переслідування членів зазначеної позивачем партії відсутня.

Отже, позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

З аналізу особової справи позивача вбачається відсутність у останнього об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

За таких обставин суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 25.11.2016 р. № 578-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві повторно розглянути заяву громадянина Республіки Конго ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд вказує, що остання є похідною від розглянутої вище позовної вимоги, у задоволенні якої суд дійшов до висновку про відмову в її задоволенні, відтак, вимога про зобов'язання вчинити дії також задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.04.2017 р. № 578-16, з огляду на те, що позовні вимоги громадянина Конго ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем не понесені судові витрати відсутні підстави для компенсування останніх за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Громадянина Конго ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України

Головуючий суддя А.С. Мазур

Суддя Є.В. Аблов

Суддя А.В. Літвінова