Справа № 825/1739/18
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2018 року м. Чернігів Справа № 825/1739/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

за участі секретаря - Гайдука С.В.,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Прилуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2Ф.), через повноважного представника, 12.04.2018 звернулась до суду з адміністративним позовом до Прилуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України (далі Прилуцьке ОУПФ) та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непоновлення їй виплати пенсії за вислугу років;

- зобов'язати відповідача перерахувати розмір та поновити їй виплату пенсії за вислугу років з 01.09.2016, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, на визначений пенсіонером банківський рахунок.

Позов мотивовано тим, що вона є громадянкою України, до 2016 року проживала на її території та перебувала на обліку в Прилуцькому ОУПФ. Надалі, виплата пенсії відповідачем їй була припинена у звязку з виїздом за кордон до Держави Ізраїль. Вважає вказані дії пенсійного органу протиправними, оскільки проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, вона має такі ж самі конституційні права, як і громадяни, які мешкають на її території. Крім того, пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

Ухвалою судді від 16.04.2018 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 02.05.2018 вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін.

Представник позивача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. У відзиві, надісланому на виконання ухвали суду від 16.04.2018 зазначив, що представником позивача до заяви не додано ні оригіналу трудової книжки, ні нотаріально посвідченої копії, тому Прилуцьке ОУПФ позбавлене можливості встановити той факт, що позивач не працює. Крім того, на сьогодні чинним законодавством України не передбачено виплату пенсії громадянам за місцем постійного проживання за кордоном. Виплати пенсій за кордоном здійснюються виключно на підставі міжнародних договорів, укладених Україною з іншими державами. Оскільки, законодавцем не визначено порядку виплати пенсій громадянам, що проживають, зокрема, в Ізраїлі, поновлення її виплати ОСОБА_2 суперечить вимогам Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Також, вважає, що позивачем пропущено встановлений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України строк звернення до суду.

Ухвалою суду від 15.05.2018, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною до протоколу судового засідання, клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду задоволене. При цьому, судом враховано, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

В даному випадку, необхідно зауважити на рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», згідно якого, правило встановлення обмежень доступу до суду в зв'язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

В рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 мають бути задоволені частково, враховуючи таке.

Судом встановлено, ОСОБА_2 є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон ЕР865871, виданим 22.03.2013 та дійсним до 22.03.2023 (орган, що видав 7423) (а.с. 12-13).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є дитиною війни, про що їй видано посвідчення від 27.02.1998 № 121907, та перебуває на обліку в Прилуцькому ОУПФ (а.с. 16, 17).

Судом встановлено, що позивач до 05.02.2016 проживала в Україні та була знята з реєстрації місця проживання у звязку з виїздом на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, що підтверджується відповідним талоном та відміткою у паспорті громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 13-16).

У звязку з наведеним, відповідач припинив ОСОБА_2 виплату пенсії, тому 15.03.2016 позивач звернулась до Прилуцького ОУПФ із заявою про поновлення її виплати з 01.09.2016 (а.с. 18).

Листом від 25.03.2016 за № 42/10/8-3 відповідач повідомив, що виплату пенсії буде поновлено після особистого звернення ОСОБА_2 до органу Пенсійного фонду України з паспортом (або іншим документом, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік) (а.с. 19-20).

Вважаючи вказану відмову Прилуцького ОУПФ протиправною, ОСОБА_2, через уповноваженого представника, звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення суд бере до уваги те, що однією з найважливіших умов визначеності відносин між людиною і державою є закріплення у статтях 3, 21 ОСОБА_3 України принципу непорушності прав і свобод людини. Визнаючи людину найвищою соціальною цінністю, ОСОБА_4 України встановлює перелік прав і свобод, гарантує і забезпечує їх захист, у тому числі від порушення з боку держави, її органів та посадових осіб. Зазначені права і свободи визначають міру можливої поведінки людини і громадянина, відображають певні межі цих прав та можливість користуватися благами для задоволення своїх інтересів.

В свою чергу, статтею 46 ОСОБА_3 України закріплено конституційне право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно статті 24 ОСОБА_3 України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як ОСОБА_3 України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Згідно зі статтею 8 ОСОБА_3 України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй.

ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнано таким, що не відповідає ОСОБА_3 України (є неконституційним).

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З наведеного слідує висновок, що з 7 жовтня 2009 року пенсія громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон виплачується на загальних підставах, незалежно від наявності відповідного міжнародного договору між Україною та державою, в якій проживає пенсіонер.

Більш того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

В свою чергу, Верховний Суд України у своїй постанові від 6 жовтня 2015 року у справі № 21-2419а15 зазначив, що з дня набрання чинності рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачу неправомірно відмовлено у поновленні пенсії, оскільки Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" після набрання чинності рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року не передбачено таких підстав для відмови у поновленні пенсії, як проживання за кордоном, зокрема, в Ізраїлі та відсутність міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем.

Згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України від 11.12.2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених ОСОБА_3, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до Протоколу № 4 Конвенції Про захист прав і основоположних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь - яку країну, включаючи свою власну.

Відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Отже, право позивача на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

За наведених обставин, оскільки судом встановлено, що позивач з 2016 року виїхала на постійне місце проживання в Ізраїль, виплата пенсії була припинена в період проживання за кордоном 01.09.2016, тому, враховуючи той факт, що на даний час вона не втратила громадянство України, вона має право на поновлення її виплати від дня припинення, тобто з 01.09.2016.

Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивача про поновлення виплати пенсії з огляду на те, що така подана не нею особисто та не долучено документів про зареєстроване місце проживання, виходячи з такого.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:

1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;

2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;

3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі. Подання позивачем додаткових документів при поновленні виплати пенсії являється виключно її правом та не створює відповідного обов'язку щодо їх подачі.

Щодо вимоги ОСОБА_2 щодо проведення індексації пенсійного забезпечення та компенсації втрати частини доходів, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність у відповідача обовязку провести дії по поновленню виплати пенсії ОСОБА_2 починаючи з 01.01.2016 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

В свою чергу, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про зобовязання Прилуцького ОУПФ перерахувати розмір та поновити виплату пенсії з нарахуванням індексації, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, оскільки перерахунок пенсії позивачу не проведений та доказів того, що позивач при його проведенні не врахує вищезазначені виплати, надбавки тощо, суду не надано. Тобто, такі вимоги позивача є передчасними.

Враховуючи вищевикладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення адміністративного позову ОСОБА_2

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241-243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Прилуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України (, вул. 1 Травня, 48-а, м. Прилуки, Чернігівська область, 17500) щодо відмови ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, вул. А-Невіім, 1/4, м. Нетанія, Держава Ізраїль, 42120) в поновленні виплати пенсії за вислугу років.

Зобов'язати Прилуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України (, вул. 1 Травня, 48-а, м. Прилуки, Чернігівська область, 17500) поновити ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, вул. А-Невіім, 1/4, м. Нетанія, Держава Ізраїль, 42120) виплату пенсії за вислугу років з 01 вересня 2016 року.

Зобов'язати Прилуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України (, вул. 1 Травня, 48-а, м. Прилуки, Чернігівська область, 17500) провести ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, вул. А-Невіім, 1/4, м. Нетанія, Держава Ізраїль, 42120) перерахунок та виплату поновленої пенсії за віком відповідно до положень Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірах, визначених законодавством станом на 01 вересня 2016 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Прилуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України (, вул. 1 Травня, 48-а, м. Прилуки, Чернігівська область, 17500) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, вул. А-Невіім, 1/4, м. Нетанія, Держава Ізраїль, 42120) судові витрати в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлено 17 травня 2018 року.

Суддя С.В. Бородавкіна