Справа № 807/2190/15
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2018-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 травня 2018 року

Київ

справа №807/2190/15

адміністративне провадження №К/9901/19675/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Ханової Р.Ф., Олендера І.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області

на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.11.2015 (суддя Скраль Т.В.)

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2016 (судді Іщук Л.П., Дякович В.П., Онишкевич Т.В.)

у справі № 807/2190/15

за позовом Господарського товариства у формі товариства з обмеженою відповідальністю завод «Флекстронікс ТзОВ»

до відповідача-1 Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області

відповідача-2 Мукачівського управління Державної казначейської служби України Закарпатської області

про стягнення бюджетної заборгованості та пені, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Господарське товариство у формі товариства з обмеженою відповідальністю завод «Флекстронікс ТзОВ» (далі - Товариство) звернулось до суду з позовом про стягнення з Державного бюджету України заборгованості з бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та пені.

Свої вимоги Товариство обґрунтувало тим, що позивач подав до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області (далі-ДПІ) податкові декларації з податку на додану вартість з заявами про повернення бюджетного відшкодування та розрахунками суми бюджетного відшкодування за грудень 2013 року та лютий 2015 року. Проте, всупереч вимогам Податкового кодексу України суми, зазначені в деклараціях не відшкодовані, загальна сума заборгованості (з урахуванням заяви позивача про зменшення позовних вимог) складає 15 309 264 грн. В зв'язку з цим, на користь позивача також повинна бути стягнута пеня за період прострочення в сумі 3 413 049 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.11.2015 адміністративний позов задоволено: стягнуто з Державного бюджету України на Товариства бюджетну заборгованість з відшкодування податку на додану вартість в розмірі 15 309 264 грн. та пеню у розмірі 3 413 049 грн.;

присуджено стягнути з ДПІ на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 280 834, 70 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2016 частково задоволено апеляційну скаргу ДПІ. Прийнято відмову Товариства від позову в частині стягнення з Державного бюджету України бюджетної заборгованості з відшкодування податку на додану вартість в розмірі 15 309 264 грн., постанову суду першої інстанції в цій частині скасовано, провадження у справі закрито. Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду в частині стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства пені у розмірі 3 413 049 грн. залишено без змін.

Не погодившись з судовими рішеннями ДПІ звернулось до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просила їх скасувати та відмовити в задоволенні позову.

У своїх запереченнях Товариство просить залишити судові рішення без змін.

Від Мукачівського управління Державної казначейської служби України Закарпатської області (далі Казначейство) відзиву на касаційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи.

09.02.2018 справу, в порядку, передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15.12.2017р.), передано до Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство подавало до ДПІ податкові декларації з податку на додану вартість за грудень 2013 року, в якій позивач заявив суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника, в розмірі 4 779 887 грн.; за січень 2015 року в якій позивач заявив суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника, в розмірі 6 876 308 грн. та за лютий 2015 року в якій заявлено суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника, в розмірі 10 529 377 грн.

В зв'язку з погашенням 29.09.2015 бюджетної заборгованості в сумі 6 876 308 грн. позивачем заявою від 20.10.2015 зменшено позовні вимоги.

27.11.2015 Казначейство перерахувало на поточний рахунок позивача бюджетне відшкодування податку на додану вартість сумі 15 309 264 грн., з яких 4 779 887 грн. повернення бюджетного відшкодування по декларації за грудень 2013 року, 10 529 377 грн. - за лютий 2015 року.

На цій підставі під час апеляційного перегляду справи позивачем подано заяву про відмову від адміністративного позову в частині позовних вимог щодо стягнення бюджетного відшкодування.

Частиною 1 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) позивачу надано право відмовитися від адміністративного позову на стадії апеляційного перегляду справи.

Відповідно до частини 2 цієї статті у разі відмови від адміністративного позову суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу відповідно до вимог статей 112 і 113 цього Кодексу.

За відсутності перешкод, передбачених статтею 112 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд не мав підстав не прийняти відмову Товариства від адміністративного позову в частині стягнення бюджетної заборгованості.

Згідно з приписами статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом.

Частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених 157 цього Кодексу.

Таким чином, ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2016 щодо прийняття відмови Товариства від позову в частині стягнення з Державного бюджету України бюджетної заборгованості з відшкодування податку на додану вартість в розмірі 15 309 264 грн., скасування постанови суду першої інстанції в цій частині та закриття провадження у справі прийнято без порушень вимог Кодексу адміністративного судочинства України і доводи касаційної скарги ДПІ не спростовують правильність доводів, якими мотивовано ухвалу суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати неправильним застосування судом норм процесуального права.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено позов щодо стягнення передбаченої статтею 200 Податкового Кодексу України пені.

Відповідно до пункту 200.23. статті 200 Податкового Кодексу України суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

З розрахунку, наданого позивачем до заяви про зміну позовних вимог (том 1 а.с.105-106) вбачається, що позивачем заявлено вимогу про стягнення 3 413 049 грн. пені. При цьому, строк з якого Товариство нараховує пеню зазначено 19.02.2014, тобто з цією дати позивач вважає початком перебігу строку, який порушає його право на отримання бюджетного відшкодування.

Системний аналіз положень статті 43 разом та пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України, призводить до висновку про те, що пеня нараховується на суму бюджетної заборгованості в силу Закону та не залежить від волевиявлення платника податку. Умови, порядок та строки відшкодування пені також встановлені Законом, зокрема повернення коштів шляхом перерахування на поточний рахунок платника податків в установі банку встановлене пунктом 43.4 статті 43 цього Кодексу.

Така ж сама правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №812/457/16 (№К/9901/4066/17).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для залишення частини позовних вимог без розгляду.

Доводи касаційної скарги ДПІ не спростовують правильність доводів якими мотивовано судові рішення, не дають підстав вважати висновки судів першої та апеляційної інстанції помилковими, а застосування судами норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини 3 статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2016 та постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 11.11.2015 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.А. Гончарова

Судді Р.Ф. Ханова

І.Я. Олендер