Справа № 815/1164/18
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2018-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1164/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) справу за позовом громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання наказу неправомірним та зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду із позовом звернувся громадянин ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому позивач просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №42 від 01 березня 2018 року про відмову ОСОБА_5 ОСОБА_4 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

14.03.2018 року громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 отримав повідомлення №5/1-427 від 01 березня 2018 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 42 від 01.03.2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №26 від 05.02.2018 року вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з огляду на таке.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є лише припущенням, яке має обєктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому, на підставі принципу гуманізму, який закладено в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області не прийняло до уваги реальні побоювання ОСОБА_5 ОСОБА_4 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - до ОСОБА_2.

Представник позивача подав до суду додаткові письмові пояснення за вхід. №13734/18 від 16.05.2018 р. в яких зокрема зазначив.

«Звертаю увагу Суду на «Доклад Amnesty International 2011: Права человека в современном мире» від 13.05.2011 року (далі - Доклад).

Згідно Частини 2 Огляду по країнам, стр. 124 даного Докладу, далі мовою оригіналу,- «Произвольные аресты и задержания

В феврале полиция арестовала около 300 сторонников «ОСОБА_6 Шибир» - студенческого крыла оппозиционной партии «Джамаат-и-Ислами». Их продержали под стражей до двух месяцев в Дакке, Раджшахи, Читтагонге и других городах. Аресты последовали за волной беспорядков, прокатившейся по ряду крупных студенческих городков.

В ходе стычек между противоборствующими группировками погибли четыре студента.

Сообщалось, что в беспорядках также принимало участие множество студентов - активистов партии «Авами лиг». Полицейские задержали около десятка из них».

Позивачем у Протоколі співбесіди стр. 4, було вказано те, що він та його батько зазнавали переслідувань з боку органів поліції через те, що вони є членами партії «Джамаат-і-Ісламі». Батько Позивача був затриманий, а згодом увязнений через своє членство у зазначеній партії.

Також представник звертає увагу на новину з ОСОБА_1 ОСОБА_2 від 11.10.2017 року, далі - мовою оригіналу,-

«Восьмеро лідерів опозиційної ісламістської партії ОСОБА_2 були затримані за підозрою у "плануванні та реалізації руйнівних актів". Опозиція заперечує звинувачення уряду.

Про це повідомляєтсья на офіційному сайті партії «Джамаат-і-Ісламі».

Серед затриманих також лідер партії «Джамаат-е-Ісламі» ОСОБА_7 та генеральний секретар Шафікур Рахман. Офіційно їх затримали у вівторок та помістили у в'язницю в столиці ОСОБА_2 - Дацці. Політична партія вважає такі дії уряду «порушенням прав людини».

Усіх затриманих помістили за грати на 10 діб. Протягом цього часу слідство буде шукати докази причетності лідерів партії до «руйнівних актів».

Керівництво партії заперечує свою причетність та зазначає, що уряд фальсифікував справи проти їх очільників. Вони наголошують, що останні кілька років влада країни всіляко притискає їх та не дозволяє їм займатися політикою. Зокрема, учасники політичної сили заявили, що їм забороняли збиратись у публічних місцях.

Як повідомляє інформаційне агентство «Reuters», у ОСОБА_2 не перший тиждень затримують опозиціонерів. Вже протягом року влада країни на чолі з прем'єр-міністром санкціонує чистки у політичній системі. Багато політичних оглядачів стверджують, що у такий спосіб чинний уряд намагається втримати владу та відсторонити опозиційні сили від виборів у 2018 році.

Політична партія "Джамаат-і-Ісламі" - це найбільша ісламістська партія у ОСОБА_2. Була створена у 1941 році ще тоді, коли країна входила до складу Індії. У 2013 році Верховний суд ОСОБА_2 відмовився реєструвати «Джамаат-і-Іслам» на виборах. На думку суддів неофіційна політична партія та ідеологія не відповідає етичним вимогам країни. Кінцева мета партії побудувати «ісламську державу» за законами шаріату».

Позивачем було доведено те, що він є членом політичної партії «Джамаат-і-Ісламі», оскільки він вказав структуру політичної партії, її ідеологію, а також вказав те, чим він займався будучі членом партії, що підтверджується стор. 7 Протоколу співбесіди.

Також, Позивач вказував у Протоколі співбесіди на стор. 4-5, що його та його батька переслідувала поліція через політичні переконання.

На теперішній час, батько у вязниці, а Позивач покинув країну громадянської належності через переслідування з боку органів поліції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Це все вказує на те, що при поверненні до ОСОБА_1 ОСОБА_2 Позивачу не буде надано належного захисту. Та звернення до органів поліції не дасть бажаних результатів захисту. Проте, при звернені до органів поліції Позивач отримає негативний результат, оскільки, є членом партії, яку уряд визнає як неофіційну політичну партію.

А отже, можна зробити висновок, що наказ №42 від 01.03.2018 року є неправомірним, оскільки Позивач відповідає критеріям, визначеним п.13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Представник позивача в судове засідання не зявився.

Відповідач проти позову заперечував. В обґрунтування заявленої правової позиції надав відзив за вхід. № 10260/18 від 13.04.2018 р., яка обґрунтована наступним.

За матеріалами справи, в особи відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме: за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (арк. 9 протоколу співбесіди від 01.03.2018).

Разом із тим, не можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч.1 статті 1 вищевказаного Закону, через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини (арк. 9 протоколу співбесіди від 01.03.2018).

Натомість, щодо основної причини звернення за міжнародним захистом до територіального підрозділу ДМС шукач захисту зазначив бажання легалізувати власне перебування на території нашої країни з метою подальшого власного працевлаштування та пошуку можливостей для надання фінансової допомоги власній матері, яка залишилась проживати в ОСОБА_2 (арк.8 протоколу співбесіди від 01.03.2018), що свідчить про мотив звернення заявника до України лише з метою отримання тимчасової легалізації. З матеріалів особової справи вбачається, що єдиною причиною звернення особи до територіального підрозділу ДМС стало бажання власної легалізації в нашій країні та подальшого працевлаштування на території України (арк. 9 протоколу співбесіди від 01.03.2018). Додатково встановлено, що з моменту вїзду в Україну (25.01.2018р.) до моменту звернення за міжнародним захистом (15.02.2018) позивач тривалий час перебував на території України у категорії нелегального мігранта та притягався до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 203 КУпАП.

Зазначений факт вказує на відсутність будь-яких побоювань зазнати переслідувань в країні громадянської належності на момент потрапляння особи в Україну та подальшого проживання в нашій країні.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов'язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні», варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Інформацією по країні походження заявника можливо підтвердити активну роботу влади ОСОБА_1 ОСОБА_2, спрямовану на поліпшення інфраструктури та загальної ситуації в регіоні. Це знаходить відображення в офіційній заяві премєр-міністра ОСОБА_2 щодо відкриття на території регіону цілої групи проектів на кшталт ВНЗ та створення спеціальних економічних зон:

Назва статті: Премєр міністр відкриває 29 нових проектів

Зміст статті: «Ожидается, что премьер-министр намерен открыть проекты во время своего визита в Раджшахи 22 февраля.

Проекты включают в себя: восемь новых полицейских участков Столичной полиции Раджшахи, восемь зданий Департамента инженерного образования, две подстанции распределения электроэнергии, эстакаду соединительной дороги Раджшахи Сити Корпорейшн и резиновую плотину Многоцелевого управления развития Барнид. Некоторые другие проекты, такие как две станции пожарной охраны, инженерно-изыскательский институт, три дороги в Чаргхате и Годагари упазила, профсоюзный центр здоровья и семейного благополучия в Путии, также ждут открытия премьера. «Мы поставим спрос на девять проектов развития для улучшения условий жизни и средств к существованию раджшахцев до того, как премьер-министр ее рассмотрит», - сказал Дитон. К ним относятся полноценный сельскохозяйственный университет, две правительственные школы, одна специальная экономическая зона, кожаный город, превращение аэропорта Раджшахи в международный, непрерывные междугородные услуги поездов по маршруту Раджшахи-Дакка, поезд на маршруте Раджшахи-Калькутта и э/селезная дорога с двойной колеей по маршруту Раджшахи-Абдулпур».

Також, з ІКП прослідковується діяльність керівництва ОСОБА_2, спрямовану на досягнення взаєморозуміння та недопустимості дискримінації в країні. Відповідно до ІКП:

Зміст статті: Prime Minister Sheikh Hasina yesterday sought coopйration from ail, irrespective of religions, casts and creeds, in making Bangladesh a more prosperous country...

ОСОБА_8 ОСОБА_9 вчора переконувала у необхідності співробітництва всіх не зважаючи на різні релігії, касти та переконання задля того, щоб зробити ОСОБА_2 процвітаючою країною

З урахуванням вищезазначеного, подібне звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту та вказує на інші причини звернення (економічні, пошуки кращого життя тощо, бажання незаконного працевлаштування), аніж побоювання зазнати переслідувань в країні громадянської належності.

Відповідно до Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються визначення статусу біженця), економічних мігрантів слід відрізняти від біженців:

f) Отличие экономических мигрантов от беженцев

62. Мигрант - это лицо, которое по причинам, отличающимся от содержащихся в определении, добровольно покидает свою страну, чтобы поселиться в другом месте. Он может быть движим желанием перемен или приключений, семейными или иными причинами личного характера. Если лицо переезжает исключительно по экономическим соображениям, то оно является экономическим мигрантом, а не беженцем (електронний варіант Керівництва за посиланням.

З урахуванням вказаного заява є не обґрунтованою, тобто в неї відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та такою, що носить характер зловживання.

Територіальний підрозділ ДМС звертає увагу, що відмовляючи шукачу захисту у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначає, що заявник не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, однак не позбавляє його права залишатись на території України, якщо він має інші для цього підстави.

Отже, рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 01.03.2018 № 42 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

25.11.2017 позивач вибув з ОСОБА_2 до РФ авіарейсом Дакка (ОСОБА_2) - Абу-Дабі (ОАЕ) - Москва (РФ) на підставі паспортного документа та оформленої візи до РФ.

На території РФ позивач перебував з 25.11.2017 до моменту потрапляння в Україну - 25.01.2018, за міжнародним захистом не звертався через відсутність потреби у подібному зверненні, надаючи при цьому пояснення, що в РФ йому було важко жити. У той же час позивач не повідомив будь-якої іншої інформації щодо можливих проблем під час його перебування на території РФ.

Державний кордон України позивач перетнув нелегально, 25.01.2018р., за допомогою незаконних дій посередника, який за матеріальну винагороду забезпечив незаконний перетин особою державного кордону України поза пунктом пропуску та подальше транспортування особи до м. Київ (Україна). Час та місце перетину кордону невідомі.

Позивач повідомив, що після того, як потрапив до України певний час проживав в м. Київ, спроб звернення за міжнародним захистом до територіального підрозділу ДМС у м. Київ (Україна) не здійснював.

Після потрапляння до м. Одеса позивач звернувся за міжнародним захистом із заявою до територіального підрозділу 15.02.2018 року.

14.03.2018 року громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 отримав повідомлення № 5/1-427 від 01 березня 2018 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 42 від 01.03.2018 року.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Конституція України

Частина 2 статті 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI

Пункт 1 частини 1 статті 1. Біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 13 частини 1 статті 1. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частина 1 статті 5. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 6. Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частина 1 статті 7. Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частина 7 статті 7. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частина 1 статті 8. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частина 4 статті 8. Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частина 6 статті 8. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п. 5 ст. 4 ОСОБА_10 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно п. 13 зазначеної норми Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно зі статтею 4 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач не звільнений від обов'язку надавати докази.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 частиною другою статті 13 Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та беручи до уваги положення Пленуму Вищого адміністративного суду від 26.06.2011 року №3, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

В свою чергу, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

«Для того чтобы считаться беженцем, лицо должно продемонстрировать свиде- тельства вполне обоснованных опасений стать жертвой преследований по одной из причин, указанных выше. Не имеет значения, возникает ли преследование по одной из этих причин или от сочетания двух или более причин. Часто проситель может не знать о причинах преследований. Как бы то ни было, это не его обязанность - ана- лизировать свой случай до такой степени, чтобы подробно устанавливать причины (п.66).

В свою чергу, судом встановлені елементи, які вказують на необґрунтованість клопотання позивача в контексті набуття міжнародного захисту в Україні:

- шукач захисту стверджує, що він був членом політичної партії «ОСОБА_2 Джамаат-і-ісламі», до якої вступив у 2012 році. Разом з цим, заявник не зміг надати обєктивних та достовірних тверджень щодо базової інформації про вказану політичну партію. Так, заявник надав недостовірну інформацію щодо дати заснування політичної партії, її засновника, лідера партії та низки інших загальновідомих відомостей.

- зі слів позивача на території країни громадянської належності він знаходився у розшуку, що з огляду на твердження про безперешкодній перетин кордону до Індії (з метою оформлення візи до РФ) та зазначений факт легального перетину державного кордону ОСОБА_2 в пункті пропуску в аеропорту м. Дакка під час вильоту до РФ свідчить про неправдоподібність наданих ним тверджень щодо власного переслідування правоохоронними органами ОСОБА_2 (арк. 3 анкети від 19.02.2018 року)

- позивач надав твердження, відповідно до яких, під час його проживання на Батьківщині до його домівки з метою його затримання періодично (до трьох разів на добу) приходили правоохоронці, на думку шукача захисту - з метою його незаконного затримання та арешту. Жодного разу в контакт з правоохоронцями особисто він не вступав, двері відчиняла його мати. Він же уникав контакту з поліцією шляхом покидання приміщення через вікно. Разом з тим, позивач повідомив, що проживав в квартирі багатоповерхового будинку на 3 поверсі, що ставить під сумнів правдоподібність таких тверджень шукача захисту. На уточнююче запитання позивач намагався уникнути чіткої відповіді та повідомив, що біля його вікна проходила водопровідна труба, за допомогою якої він кожного разу спускався на землю, (арк. 5, 8 протоколу співбесіди від 01.03.2018). Вказане твердження шукача захисту є суперечливим;

- зі слів позивача, у нього ніколи не виникало проблем з владою країни громадянської належності (арк. 5 протоколу співбесіди від 01.03.2018), у позивача ніколи не було проблем з представниками правоохоронних органів на Батьківщині (арк. 8 протоколу співбесіди від 01.03.2018), по відношенню до позивача не застосовувалось фізичне насилля на території ОСОБА_1 ОСОБА_2 (арк. 8 протоколу співбесіди від 01.03.2018).

На момент звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту шукач захисту повідомив, що його матір наразі проживає в ОСОБА_2, місце постійного проживання не змінювала, інформація щодо будь-яких погроз чи переслідувань зі сторони сторонніх за матеріалами справи відсутня. Щодо батька, то позивач повідомив лише те, що батька заарештували та помістили до вязниці за невідомими шукачеві захисту обставинами та звинуваченнями. Будь яких доказів які можуть підтвердити власні твердження шукач захисту не надав (арк. 5 протоколу співбесіди від 01.03.2018).

В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. 1-2 заяви від 15.02.2018) відсутні обґрунтовані пояснення щодо переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності та не визначені причини неможливості добровільного повернення позивача до ОСОБА_2.

Додатково повідомлена особою інформація стосовно власного членства у вищезазначеній партії вбачається неправдоподібною через обставину, відповідно до якої позивач повідомляє, що основною метою діяльності вищезазначеної партії є розповсюдження ісламу та дотримання його догм (арк. 5 анкети від 19.02.2018), в той же час, шукач захисту стверджує, що він не дотримується канонів ісламської релігії (арк. 1 анкети від 19.02.2018).

Додатковими елементами, що свідчать про зловживання особою процедурою набуття міжнародного захисту в Україні є наступні:

неправдоподібність та суперечливість наданих тверджень стосовно історії ймовірного переслідування. Так, під час анкетування шукач захисту повідомив, що його виїзд за межі Батьківщини відбувся 25.11.2017 (арк. 3 анкети від 19.02.2018). В той же час, під час проведення протоколу співбесіди від 01.03.2018 шукач захисту змінив власні твердження та надав суперечливу інформацію повідомив, що на Батьківщині проживав до моменту виїзду, а саме до 13.01.2018 (арк. 4 протоколу співбесіди від 01.03.2018). Додатково шукач захисту стверджує, що віза до РФ в нього була оформлена строком на 90 днів, з яких 83 він перебував на території РФ, що з огляду на дату потрапляння в Україну (25.01.2018) свідчить про надання особою завідомо неправдивої інформації;

- непослідовність та зміна власних тверджень щодо історії власного переслідування на території ОСОБА_2: позивачем було надано суперечливу інформацію з уникненням конкретики у власних відповідях щодо власної ймовірної діяльності на час його членства в політичній партії;

- існують розбіжності також і у повідомлених заявником обставинах ймовірного переслідування власного батька. Так, під час проведення анкетування від 19.02.2018, шукач захисту стверджує, що представники поліції розпитували батька позивача про причини його підтримки партії, членом якої він був та небажанні приєднання до партії «Авамі Ліг» (арк. 4 анкети від 19.02.2018).

Під час проведення протоколу співбесіди від 01.03.2018 позивач стверджує, що до моменту ймовірного арешту його батька, правоохоронці декілька разів приходили до їх будинку з метою арешту батька заявника, проте його постійно не було вдома (арк. 4 протоколу співбесіди від 01.03.2018).

Особа не володіє базовою інформацією щодо політичного устрою ОСОБА_1 ОСОБА_2, що стверджує про неправдоподібність наданої заявником інформації стосовно власної ймовірної політичної діяльності.

Надання шукачем захисту лише загальної інформації у відповідях на запитання щодо загальної діяльності політичної партії «ОСОБА_2 Джамаат-і- ісламі».

Позивач надав свідчення, що не звертався за міжнародним захистом в РФ, що з огляду на обєктивну можливість такого звернення та твердження шукача захисту про пошуки кращої долі та бажання власної легалізації свідчить про незацікавленість особи у набутті міжнародного захисту (арк. 9 протоколу співбесіди від 01.03.2018), мотив звернення лише з метою отримання тимчасової легалізації на території України, про що заявник прямо стверджує під час процедури набуття міжнародного захисту (арк. 8 протоколу співбесіди від 01.03.2018).

Позивач не зміг обґрунтувати причину виїзду з РФ до України повідомивши лише те, що йому було важко жити в РФ, оскільки в РФ важче здійснити оформлення документів щодо власної легалізації (арк. 9 протоколу співбесіди від 01.03.2018), не конкретизуючи та не надаючи детальної інформації стосовно цієї обставини.

Шукач захисту звернувся до територіального підрозділу ДМС із зволіканнями, після того, як уже фактично перебував у категорії нелегального мігранта на території України, що з огляду на обєктивну можливість здійснення такого звернення без зволікань, свідчить про незацікавленість шукача захисту в набутті міжнародного захисту в Україні.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Інформацією по країні походження заявника можливо підтвердити активну роботу влади ОСОБА_1 ОСОБА_2, спрямовану на поліпшення інфраструктури та загальної ситуації в регіоні. Це знаходить відображення в офіційній заяві премєр-міністра ОСОБА_2, щодо відкриття на території регіону цілої групи проектів на кшталт ВНЗ га створення спеціальних економічних зон:

Назва статті: Прем єр міністр відкриває 29 нових проектів

Зміст статті: Ожидается, что премьер-министр намерен открыть проекты во время своего визита в Раджшахи 22 февраля.

Проекты включают в себя: восемь новых полицейских участков Столичной полиции Раджшахи, восемь зданий Департамента инженерного образования, две подстанции распределения электроэнергии, эстакаду соединительной дороги Раджшахи Сити Корпорейшн и резиновую плотину Многоцелевого управления развития Барнид. Некоторые другие проекты, такие как две станции пожарной охраны, инженерно-изыскательский институт, три дороги в Чаргхате и Годагари упазила, профсоюзный центр здоровья и семейного благополучия в Путии, также ждут открытия премьера. «Мы поставим спрос на девять проектов развития для улучшения условий жизни и средств к существованию раджшахцев до того, как премьер-министр ее рассмотрит», - сказал Дитон. К ним относятся полноценный сельскохозяйственный университет, две правительственные школы, одна специальная экономическая зона, кожаный город, превращение аэропорта Раджшахи в международный, непрерывные междугородные услуги поездов по маршруту Раджшахи-Дакка, поезд на маршруте Раджшахи-Калькутта и э/селезная дорога с двойной колеей по маршруту Раджшахи-Абдулпур.

Також, з ІКП прослідковується діяльність керівництва ОСОБА_2, спрямовану на досягнення взаєморозуміння та недопустимості дискримінації в країні. Відповідно до ІКП:

Зміст статті: Prime Minister Sheikh Hasina yesterday sought coopйration from ail, irrespective of religions, casts and creeds, in making Bangladesh a more prosperous country...

Прем єр-міністр ОСОБА_9 вчора переконувала у необхідності співробітництва всіх не зважаючи на різні релігії, касти та переконання задля того, щоб зробити ОСОБА_2 процвітаючою країною

Таким чином факти повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених п.1 ч.1 Закону № 3671.

Беручи до уваги викладене в сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано достатніх доказів, а відповідач діяв правомірно, приймаючи оскаржуване рішення.

Крім того, позивачем не надано уповноваженому державному органу відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671.

Також, суд приходить до висновку, що надані пояснення та аргументи позивача не вказують про наявність обставин щодо загрози життю та свободи безпосередньо самому позивачу, і тому не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, у розумінні статті 70 КАС України.

Відтак, позивачем не надано достатніх та переконливих доказів наявності фактів обґрунтованості побоювань переслідування за політичними поглядами та її безпеці і свободи в країні походження через існування реального ризику, а також те, що їй може бути спричинено шкоду, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами ЄСПЛ виробив позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди мають проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питання правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської ОСОБА_1» (CASE OF DRUZSTEVNI ZALOZNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

Із наведеного вище випливає, що орган міграційної служби повинен мотивувати своє рішення (висновок) і суд має право контролювати обґрунтованість такого рішення, тобто наведення органом міграційної служби доказів на підтвердження обставин, які вважає встановленими. Ненадання таких доказів є підставою для визнання рішення органу міграційної служби необґрунтованим, а, відтак, - протиправним.

Судом встановлено, що висновки відповідача обєктивні, обґрунтовані та підтверджені зібраними матеріалами по справі.

Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Процесуальні гарантії статті 6 § 1 застосовуються до усіх сторін процесу, а не лише до тих осіб, які не виграли справи у національних судах (Philis v. Greece (Філіпс проти Греції) (No. 2), § 45).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання наказу неправомірним та зобовязання вчинити дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктом 15.5 розділу VII Перехідні положення КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Громадянин ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 (адреса: вул. Нова, 74, с. Прилиманське, Овідіопольсьький район, Одеська область, 67820, телефон: )

Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області (, адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, телефон: , E-mail:)

Суддя Потоцька Н.В.

.