Справа № 818/1102/18
Суддя: С.О. Бондар
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 травня 2018 р. справа №818/1102/18
Суддя Сумського окружного адміністративного суду Бондар С.О., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою суду від 21.03.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, вирішено розгляд справи проводити без повідомлення сторін.
Відповідач, у відзиві на позовну заяву, проти позову заперечує, свою позицію обґрунтовує тим, що казначейством подана до суду заява про зміну способу виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2017. Згідно листа Сумського окружного адміністративного суду від 07.02.2018 вказана заява буде розглянута по суті після повернення адміністративної справи №818/673/17 із суду касаційної інстанції. Тому Казначейством відкладено безспірне списання коштів за виконавчим листом №818/673/17 на підставі підпункту 1 пункту 11 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (далі по тексту - Порядок). Також відповідач стверджує про відсутність у нього обов'язку відшкодовувати моральну шкоду, оскільки, на його думку, такий обов'язок лежить на Державні, а не на державному органі. Крім того, відповідач зазначив, що позивачем не надано жодних доказів спричинення йому моральної шкоди, тому підстави для відшкодування такої шкоди відсутні (а.с.22-23).
Враховуючи обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, ухвалою суду від 13.04.2018 вирішено провадити розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.
19.04.2018 до суду надійшла від позивача відповідь на відзив, в якому ОСОБА_1 зазначає про безпідставність Державної казначейської служби України у відкладенні безспірного списання коштів у зв'язку зі звернення до суду із заявою про зміну способу виконання рішення суду, оскільки судом вказана заява не прийнята до розгляду (а.с.37-38).
Сторони в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Частиною 9 цієї статті встановлено, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, а також клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності, фіксування судового засідання по справі за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснюється.
Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
09.11.2017 ОСОБА_1 надіслав для виконання вказаний виконавчий лист та постанову суду для виконання до Державної казначейської служби України.
Вказана заява позивача разом з документами отримана Державною казначейською службою 15.11.2017.
Проте, Державна казначейська служба України, не виконуючи рішення суду, звернулася до Сумського окружного адміністративного суду 02.02.2018 із заявою про зміну способу виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду.
Листом від 07.02.2018 Сумський окружний адміністративний суд повідомив Державну казначейську службу України про те, що заява про зміну способу виконання постанови буде розглянута після повернення справи з касаційної інстанції (а.с.26).
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" (далі Закон).
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Також вказаним Законом, крім органів державної виконавчої служби (державних виконавців та у передбачених цим Законом випадках приватних виконавців), визначено інші органи, до повноважень яких віднесено виконання рішень судів.
Так, частиною 2 статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
За приписами ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.
Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 вказаного Закону у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 №845 (далі Порядок).
Відповідно до п. 2 Порядку безспірне списання операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
Пунктом 50 Порядку визначено, що компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.
Як встановлено судом, на час розгляду справи постанова Сумського окружного адміністративного суду від 07.06.2017 та постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2017 залишаються невиконаними, що також підтверджується у відзиві на позовну заяву, в якому зазначено, що рішення судів буде виконано Державною казначейською службою України після виконання виконавчих документів у інших справах, які надійшли раніше.
Дане твердження відповідача суперечить вищевказаним вимогам Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядку.
Посилання Державної казначейської служби України на відкладення безспірного списання коштів за виконавчим листом №818/673/17 у зв'язку зі зверненням до суду із заявою про зміну способу виконання постанови, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, є необґрунтованим, з огляду на таке.
Суд вважає, що факт подання заяви про зміну способу виконання рішення суду не є підставою для невиконання постанови суду.
Крім того, виконавчі документи були отримані відповідачем 15.11.2017, а звернувся відповідач із заявою про зміну способу виконання 02.02.2018.
Тобто у відповідача було достатньо часу для належного виконання рішення суду.
Заяви Державної казначейської служби України про неможливість виконання рішень суду у зв'язку з відсутністю бюджетних асигнувань, є безпідставними.
Так, відповідно до ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 (далі Конвенція), є частиною національного законодавства.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі.
Відповідно до статті 46 Конвенції Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є Сторонами.
Складовою принципу верховенства права є вимога юридичної визначеності, відповідно до якої остаточне рішення суду не може піддаватись сумніву, а також належне виконання судових рішень проти органів державної влади: "Принцип верховенства права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, який є невід'ємним аспектом всіх статей Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зобов'язує державу та будь-який державний орган виконувати судові розпорядження чи рішення, ухвалені проти держави (органу)" (параграф 87 рішення Європейського Суду з прав людини: "Гасан і Чеус проти Болгарії" від 26.10.2000 року). Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі "Комнацький проти України" визначився, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією (від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод"). У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Також, в рішенні Європейського суду з прав людини "Гордєєви і Гурбик проти України" від 17 січня 2006 року зазначено, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду. Таким чином, відмовою протягом декількох років вжити необхідні заходи для виконання остаточних судових рішень державні органи України частково позбавили положення пункту 1 статті 6 Конвенції її корисного ефекту. Цього достатньо для того, щоб Суд міг зробити висновок про те, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.
Отже, відповідно до правової позиції Європейського суду, у тому числі у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005 року), якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.
Відтак доводи відповідача про недостатнє асигнування за бюджетною програмою КПКВК 3504040 "Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою" не узгоджується із правовою позицією Європейського суду з прав людини.
Беручи до уваги невиконання постанови Сумського окружного адміністративного суду від 07.06.2017 та виконавчого листа Сумського окружного адміністративного суду від 03.11.2017, а також практику Європейського суду з прав людини з вказаного питання, суд вважає, що в даному випадку тривалість виконання судового рішення була надмірною і не відповідала положенню статтю 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Крім того, за приписами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, та беручи до уваги, що відповідач у справі не надав суду жодних доказів на підтвердження своєї позиції та не довів правомірності своїх дій, суд вважає протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання протягом тривалого часу постанови Сумського окружного адміністративного суду від 07.06.2017 та виконавчого листа, виданого 03.11.2017 Сумським окружним адміністративним судом на виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2017.
Тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності Державної казначейської служби України щодо невиконання постанови Сумського окружного адміністративного суду від 07.06.2017 та виконавчого листа, виданого 03.11.2017 Сумським окружним адміністративним судом та зобов'язання вчинити дії по їх виконанню, визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо розміру суми відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною 2 статті 1167 Цивільного кодексу України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).
Дані статті є спеціальними, тобто в них передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності.
До таких особливостей можна віднести:
Субєктний склад завдавачів шкоди. Субєктами завдання шкоди є органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові чи службові особи.
Завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними організаційно-розпорядчих функцій, покладених на них законами або іншими нормативними актами.
Поряд із діями, тобто активною поведінкою державних органів, органів влади АР Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, шкода у зазначеній сфері може бути заподіяна і шляхом протиправної бездіяльності, оскільки в площині владно-адміністративних відносин та організаційно-розпорядчих функцій вимагається активність, і неприйняття необхідних мір чи заходів, передбачених законами або іншими правовими актами, може призвести до завдання шкоди.
Таким чином, оскільки відповідачем, який є центральним органом виконавчої влади, допущено протиправну бездіяльність відносно позивача, що встановлено судовим рішенням, Державна казначейська служба України є субєктом завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень.
Виходячи з наведеного, суд зазначає, що відповідач є субєктом, що відноситься до завдавачів шкоди, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю субєкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.
Досліджуючи обставини справи, які слугували підставою для завдання моральної шкоди позивачу, суд зазначає, що такими обставинами є тривале невиконання судового рішення.
Оцінюючи вказані обставини та характер спірних правовідносин у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в даному випадку, моральна шкода підлягає відшкодуванню у межах одного прожиткового мінімуму в розмірі 1700 грн.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання виконавчого листа Сумського окружного адміністративного суду у справі №818/673/17 виданого 03.11.2017 та постанови Сумського окружного адміністративного суду в справі №818/673/17 від 07.06.2017.
Зобов'язати Державну казначейську службу України вчинити дії по виконанню виконавчого листа Сумського окружного адміністративного суду у справі №818/673/17 виданого 03.11.2017 та постанови Сумського окружного адміністративного суду в справі №818/673/17 від 07.06.2017.
Стягнути з Державної казначейської служби України (м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код 37567646) на користь ОСОБА_1 (Сумська область, м. Конотоп, вул. Щаслива, 4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 1700 грн. (одна тисяча сімсот грн.).
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.О. Бондар