Справа № 800/539/17
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2018-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

10 травня 2018 року

Київ

справа № 800/539/17

адміністративне провадження № П/9901/69/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Хохуляка В.В., суддів: Васильєвої І.А., Пасічник С.С., Ханової Р.Ф., Юрченко В.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Лисенко О.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Склярук Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу № 800/539/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Полтавський окружний адміністративний суд про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії -

ВСТАНОВИВ:

І. ПРОЦЕДУРА

23.11.2017 ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) звернулась до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовною заявою до Вищої ради правосуддя (вул.Студентська, 12а, м.Київ), далі - ВРП, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Полтавський окружний адміністративний суд, у якій просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 07.11.2017 № 3601/0/15-17 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду;

зобов'язати ВРП повторно розглянути питання щодо внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Полтавського адміністративного суду.

Також, у клопотанні про забезпечення позову позивач просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони Полтавському окружному адміністративному суду вчиняти дії, а саме: видавати наказ про припинення трудових відносин судді ОСОБА_1 із Полтавським окружним адміністративним судом та відрахування зі штату суду на підставі статті 125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.11.2017 відкрито провадження у справі № 800/539/18, попереднє судове засідання призначено на 04.12.2017.

14.12.2017 до суду від ВПР надійшли заперечення проти адміністративного позову.

15.12.2017 розпочав роботу Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України, відповідно до пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 02.06.2017 № 1402-VIІІ Вищий адміністративний суд України припинив свою діяльність.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147- VIІІ, який набрав чинності 15.12.2017, внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом викладення його в іншій редакції.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 розділу VII Перехідних положень КАС України позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з початком роботи Верховного Суду матеріали справи № 800/539/17 02.01.2018 передано до Верховного Суду та визначені Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою судді-доповідачу Хохуляку В.В.

Ухвалою Верховного Суду від 03.01.2018 позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 26.01.2018 справу призначено до розгляду на 14.02.2018.

12.02.2018 судом отримано клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи та клопотання Полтавського окружного адміністративного суду про розгляд справи без участі представника третьої особи.

14.02.2018 Верховним Судом отримано відзив ВРП на позовну заяву та у судовому засіданні відкладено розгляд справи на 01.03.2018.

У клопотанні від 27.02.2018 представник відповідача просить суд відкласти розгляд справи, 28.02.2018 судом отримано клопотання позивача про зупинення провадження у справі у зв'язку з хворобою ОСОБА_1

Розгляд справи судом призначено на 05.04.2018, в подальшому оголошено перерву до 10.05.2018.

10.05.2018 у відкритому судовому засіданні за участю представників сторін судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення про задоволення адміністративного позову частково.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА

Позивач вважає, що рішення ВРП від 07.11.2017 № 3601/0/15-17 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду є протиправним та підлягає скасуванню. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає наступне.

Оскаржуване рішення ВРП є протиправним з підстав порушення відповідачем статей 6,8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі - Конвенція), вимог законів України «Про Вищу раду правосуддя», «Про судоустрій і статус суддів».

Обґрунтовуючи порушення вимог статті 6 Конвенції позивач вказує, що концепція справедливого розгляду справи включає, зокрема, такі елементи: дотримання принципу юридичної визначеності, рівності, змагальності, обґрунтованості рішення.

На думку позивача, спірне рішення ВРП прийняте з порушенням принципу рівності перед законом, оскільки інші судді в аналогічних чи відносно подібних ситуаціях (умовах) зазнали привілейованого ставлення порівняно з позивачем, що вказує на явний дискримінаційний підхід та порушення принципу рівності.

Також, ухвалення ВРП суперечливих рішень протягом незначного періоду часу є проявом порушення принципу юридичної визначеності внаслідок недосконалості національного законодавства за критерієм нечіткості та непередбачуваності законів, непослідовності практики ВРП, ретроспективного застосування законодавства, покладення в основу оскаржуваного рішення обставин дисциплінарного проступку, за яким прийнято рішення про закриття дисциплінарної справи та звільнення судді від відповідальності.

Позивачем у адміністративному позові наведені обґрунтування порушення ВРП принципу незмінюваності суддів. Як вбачається з наведеного, об'єктивні критерії при ухваленні відповідачем спірного рішення були проігноровані, а основою мотивації рішення стало виключно вчинення неістотного дисциплінарного проступку, що фактично є повторним розглядом дисциплінарної справи та проявом притягнення до відповідальності поза межами встановленого законом порядку. Таким чином, принцип незмінюваності судді, а отже принцип незалежності суддів не було забезпечено.

Окрім того, позивач зазначає про порушення права на участь у прийнятті рішення зважаючи не те, що під час розгляду ВРП питання про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді зведено до рівня ілюзорності право на активну участь у процесі прийняття рішення, яке спричинено ненаданням можливості навести обставини та правові аргументи на спростування можливих сумнівів членів ВРП.

Далі позивач вказує, що втручання у її права, гарантовані статтею 8 Конвенції є неспростовними, оскільки за практикою ЄСПЛ втручання буде вважатись виправданим, якщо воно здійснено відповідно до закону, передбачає легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільств - відповідатиме умовам пункту 2 статті 8 Конвенції. Однак, оскаржуване рішення не відповідає вимогам наведеної норми за всіма трьома критеріями.

При ухваленні спірного рішення ВРП без наведення мотивів та доказів, без фактичного дослідження особистих та професійних якостей, без належної оцінки всіх обставин справи відступила від своєї ж практики, розцінивши вчинення несистематичного, неістотного дисциплінарного проступку, за яким спили строки застосування дисциплінарного стягнення, як підставу для відмови у внесенні подання Президентові України про призначення на посаду судді, тим самим порушивши вимогу «передбачуваності закону» та допустивши дискримінаційне ставлення.

Позивач стверджує, що наявність легітимної мети для втручання у право на приватне та професійне життя та дотримання критеріїв необхідності у демократичному суспільстві, пропорційності взагалі не досліджувались та не приймались до уваги під час прийняття спірного рішення. Таким чином, втручання у право позивача на професійне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції є невиправданим.

В обґрунтування невмотивованості оскаржуваного рішення позивач покладає відсутність посилання у спірному рішенні на те, що вчинений суддею ОСОБА_1 проступок розцінюється як обставина, що негативно впливає на суспільну довіру до суду. Об'єктивні критерії при ухваленні відповідачем рішення, що оскаржується не були прийняті до уваги, а вчинення неістотного дисциплінарного проступку розцінюється, як притягнення позивача до відповідальності за проступок поза межами строків та процедури розгляду дисциплінарної справи.

У судовому засіданні позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях.

Відповідач вважає адміністративний позов безпідставним, необґрунтованим та в цілому таким, що задоволенню не підлягає, опираючись на наступне.

ВРП дійшла висновку про наявність обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з призначенням ОСОБА_1 на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду, що було підставою для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення на посаду судді.

Під час дослідження матеріалів стосовно кандидата ОСОБА_1 ВРП враховано, що на розгляді Першої Дисциплінарної палати ВРП перебувала дисциплінарна справа щодо судді ОСОБА_1 Дії, які були предметом перевірки Першої Дисциплінарної палати ВРП, за результатами якої встановлено грубі порушення норм матеріального і процесуального права, вчинені суддею ОСОБА_1 у період загострення конфлікту з 21.11.2013 до набрання чинності законом України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність деяких законів України».

Встановлені обставини, що негативно характеризують суддю ОСОБА_1 вказують на недотримання нею високих стандартів поведінки судді з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.

Оцінюючи в сукупності факти та обставини, ВРП дійшла висновку, що вони викликають обґрунтований сумнів щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності та професійної етики та є обставинами, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з призначенням ОСОБА_1 на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду.

Відповідач стверджує, що оскаржуване рішення ВРП прийнято повноважним складом, з метою виконання наданого законодавством повноваження, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, своєчасно, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Відповідач також вказує, що законодавством наводиться виключний перелік підстав для оскарження та скасування рішення ВРП, розширення чи збільшення таких підстав не передбачено. Як вбачається із позову, ОСОБА_1 не наведено підстав, які б могли слугувати для скасування спірного рішення. Оскаржуване рішення прийнято повноважним складом ВРП та підписано всіма членами ВРП, які брали участь у його ухваленні, підстави та мотиви прийняття цього рішення наведені безпосередньо у його тексті.

Окрім того, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовної вимоги стосовно зобов'язання ВРП повторно розглянути питання щодо внесення Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду, з огляду на те, що законодавством України не передбачено повторної процедури розгляду зазначеного питання.

У судовому засіданні представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову повністю з підстав, викладених у запереченнях та відзиві на позовну заяву.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

13.05.2009 Указом Президента України № 323/2009 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду строком на п'ять років.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) від 25.02.2014 ОСОБА_1 рекомендовано для обрання на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду безстроково та внесено відповідне подання до Верховної Ради України.

04.04.2014 ВККС внесено подання до Верховної Ради України про обрання ОСОБА_1 на посаду судді безстроково.

15.12.2014 до Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції надійшла заява від 11.12.2014 заступника прокурора Полтавської області Ковальчука А. про проведення щодо судді Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 спеціальної перевірки відповідно до Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні».

31.10.2016 до Вищої ради юстиції із Верховної Ради України надійшли матеріали за рекомендацією ВККС для обрання ОСОБА_1 на посаду судді безстроково.

Протоколом автоматизованого розподілу матеріалів вказана рекомендація та матеріали передані члену Вищої ради юстиції Бойко А.М.

27.10.2017 членом ВРП Бойко А.М. складено висновок та запропоновано прийняти рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді безстроково.

07.11.2017 ВРП своїм рішенням відмовила у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суді, виходячи з наступного.

Під час дослідження матеріалів стосовно кандидата ОСОБА_1 ВРП враховано, що на розгляді Першої Дисциплінарної палати ВРП перебувала дисциплінарна справа, відкрита за заявою заступника прокурора Полтавської області Ковальчука А. від 11.12.2014 про проведення щодо судді Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 спеціальної перевірки відповідно до Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні».

Так, 23.11.2013 суддею Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 прийнято постанову у справі № 816/6725/13-а, якою встановлено обмеження права на мирні зібрання шляхом заборони Полтавській міській організації всеукраїнської молодіжної громадської організації «Молоді регіони» та будь-яким іншим особам проводити мирні зібрання з 24.11.2013 в місті Полтаві на площі біля Полтавського академічного обласного українського музично-драматичного театру імені Миколи Гоголя, на території перед адміністративною будівлею виконавчого комітету Полтавської міської ради та на території Корпусного парку міста Полтави, заборони встановлювати малі архітектурні форми у вигляді наметів, кіосків, навісів, у тому числі тимчасових та пересувних, використовувати звукозаписувальну техніку, світлове обладнання, відеообладнання, автономне енергозбереження (генератор електричного живлення).

Першою Дисциплінарною палатою ВРП встановлено, що під час розгляду справи № 816/6725/13-а суддею ОСОБА_1 не було належним чином досліджено всіх обставин справи, не забезпечено повного, всебічного та об'єктивного її розгляду в порядку, встановленому процесуальним законом, а ухваленою за наслідками розгляду постановою по суті встановлено не обмеження права на мирні зібрання, а повну заборону реалізації цього права невизначеному колу осіб на значній території та на невизначений термін.

Дії, що були предметом перевірки Першої дисциплінарної палати ВРП, вчинені суддею Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 у період загострення соціального конфлікту з 21.11.2013 до дня набрання чинності Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність деяких законів України».

За результатами розгляду дисциплінарної справи Перша Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку про наявність у діях судді ОСОБА_1 складу порушення присяги, який відповідає складу істотного дисциплінарного проступку, який порочить звання судді і підриває авторитет правосуддя.

24.03.2017 Першою дисциплінарною палатою ВРП ухвалено рішення № 599/1дп/15-17 про притягнення судді Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.

Не погоджуючись з рішенням Першої Дисциплінарної палати ВРП суддя ОСОБА_1 21.04.2017 звернулась до ВРП зі скаргою, в якій просила скасувати рішення Дисциплінарної палати та закрити дисциплінарне провадження.

За наслідками розгляду скарги ОСОБА_1, ВРП своїм рішенням від 15.08.2017 № 2435/0/15-17 скасувала рішення Першої дисциплінарної палати ВРП про притягнення судді Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.

На підставі вищевикладеного, ВРП приходить до висновку, що зазначені факти та обставини є обставинами, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з призначенням ОСОБА_1 на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду та прийняла оскаржуване рішення від 07.11.2017 № 3601/0/15-17.

IV. ОЦІНКА СУДУ

З урахуванням доводів і заперечення сторін, для вирішення спору слід з'ясувати правомірність дій ВРП в частині процедури винесення спірного рішення, а також обґрунтованість та вмотивованість прийнятого рішення.

Суд, досліджуючи дотримання процедури винесення оскаржуваного рішення, зазначає наступне.

30.09.2016 набрав чинності Закон України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)».

Відповідно до пункту 1 розділу І Закону про зміни до Конституції статтю 131 Конституції України викладено у новій редакції, яка передбачає функціонування в Україні Вищої ради правосуддя. Згідно із підпунктом «б» пункту 16 розділу І Закону про зміни до Конституції розділ XV "Перехідні положення" Конституції України доповнено пунктом 161, підпункт 1 якого передбачив зокрема, що Вища рада правосуддя утворюється шляхом реорганізації Вищої ради юстиції.

Повноваження, статус, порядок діяльності та засади організації ВРП визначаються Законом України від 21.12.2016 № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя».

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає Закон України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно статті 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Підпунктом 2 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України визначено, що повноваження суддів, призначених на посаду строком на п'ять років, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Такі судді можуть бути призначені на посаду судді в порядку, визначеному законом.

Як вбачається з матеріалів справи, строк повноважень судді Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 закінчився 13.05.2014.

Пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» встановлено, що Верховна Рада України протягом тридцяти днів з дня набрання чинності цим Законом передає подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та відповідні документи про обрання суддів безстроково, які не були розглянуті Верховною Радою України, до Вищої ради правосуддя для розгляду питання про призначення судді на посаду.

Вищевикладене кореспондується з пунктом 30 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно вимог якого матеріали та рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про обрання судді безстроково, щодо яких на день набрання чинності цим Законом Верховною Радою України рішення не прийнято, направляються Верховною Радою України до Вищої ради правосуддя протягом десяти днів з дня набрання ним чинності.

Листом від 28.10.2016 № 01/06-211(256125) Верховною Радою України до ВРП передано матеріали, зокрема, щодо призначення на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1

Відповідно до положень абзацу п'ятого пункту 13 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» матеріали та рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про обрання суддів безстроково, щодо яких на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" рішення не прийнято, розглядаються Вищою радою правосуддя в порядку, встановленому главою 2 розділу II цього Закону.

До повноважень ВРП згідно вимог статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» належить, зокрема, внесення подання про призначення судді на посаду.

Частинами першою та другою статті 36 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» встановлено, що призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням Вищої ради правосуддя. Вища рада правосуддя ухвалює рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду за результатами розгляду рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, до якої обов'язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді.

Як визначено частиною третьою цієї статті, за результатами попереднього розгляду доповідач складає висновок щодо можливості призначення судді на посаду та виносить такий висновок на розгляд Вищої ради правосуддя.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу матеріалів між членами Вищої ради юстиції від 15.11.2016 рекомендація ВККС від 25.02.2014 № 84/бо-14, якою ОСОБА_1 рекомендовано для обрання на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду безстроково та матеріали, які повернуті Верховною Радою України передані члену Вищої ради юстиції Бойку А.М.

За результатами попереднього розгляду матеріалів та рекомендації ВККС про обрання ОСОБА_1 на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду безстроково членом ВРП Бойко А.М. складено висновок від 27.10.2017 з пропозицією прийняти рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду безстроково.

Вимогами частин четвертої та п'ятої статті 36 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» встановлено, що на засіданні Вищої ради правосуддя кандидатура на посаду судді розглядається після доповіді члена Вищої ради правосуддя, який визначений доповідачем у цій справі. Кандидат на посаду судді, стосовно якого розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, запрошується на засідання Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному цим Законом. Неявка кандидата на посаду судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

Листом від 27.10.2017 ОСОБА_1 запрошено на засідання ВРП, яке відбулося 07.11.2017 за участю позивача.

Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 37 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду вважається ухваленим, якщо за нього проголосувало не менше чотирнадцяти членів Вищої ради правосуддя. Якщо за рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду проголосувало менше чотирнадцяти членів Вищої ради правосуддя, вважається, що Вищою радою правосуддя ухвалено рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду.

Витяг з протоколу засідання ВРП від 07.11.2017, який міститься в матеріалах справи засвічує, що за результатами голосування по кандидату ОСОБА_1: «за» - 9 голосів, «проти» - 10 голосів, «не брали участь у голосуванні» - 0, ВРП прийнято рішення відмовити у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду.

Таким чином, суд, дослідивши обставини процедури прийняття оскаржуваного рішення приходить до висновку, що дане рішення прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства.

Надавши оцінку аргументам позивача щодо протиправності спірного рішення з підстав порушення відповідачем вимог статей 6, 8 Конвенції, суд відхиляє їх з наступних підстав.

У частині першій статті 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Основного Закону України).

Аналогічний припис закріплено у частині 1 статті 6 КАС України. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Для з'ясування змісту терміну «суд», що застосований у цьому положенні, необхідно зважати на практику ЄСПЛ, сформульовану ним, зокрема у такій позиції: «Згідно із австрійським правом Регіональна адміністрація не входить до системи судів Держави-відповідача. Однак, для цілей статті 6 (п.6) вона охоплюється поняттям «суд» у сутнісному сенсі цього слова: її функція полягає у вирішенні питань у межах її компетенції на підставі приписів закону, дотримуючись процедури у визначений спосіб…» (§ 36 рішення від 22.10.1984 у справі «Срамек проти Австрії» (CASE OF SRAMEK v. AUSTRIA)).

Із наведеного випливає, що поняття «суд» охоплює не лише національні суди, але й інші органи, які національним законодавством Держави-відповідача формально до системи національних судів не належить, однак функціонально є аналогічним до національних судів.

Відповідно до судової практики ЄСПЛ орган може вважатися «судом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо він виконує «суддівську функцію, тобто вирішує питання у межах його компетенції на підставі приписів закону, дотримуючись процедури у визначений спосіб…» (§28 рішення 04.04.2013 у справі Юліус Клоібер Шлахтхоф ГМБХ та інші проти Австрії (CASE OF JULIUS KLOIBER SCHLACHTHOF GMBH AND OTHERS v. AUSTRIA)).

Буквальне тлумачення цього положення допускає, що при здійсненні суддівської функції предметом розгляду і вирішення може бути будь-яке питання. Водночас, поняття «суд» слід тлумачити у взаємозв'язку із поняттям «спір», що закріплене у цьому ж пункті 1 статті 6 Конвенції. Такий підхід дозволяє стверджувати, що «судом» є лише той орган, який вирішує спір.

У зв'язку із цим необхідно зважити на таку позицію ЄСПЛ: «Щодо існування «contestation», то Суд повторно наголошує, що це слово не слід тлумачити надто технічно і за ним необхідно визнати сутнісне значення, а не формальне, особливо за відсутності його відповідника в англомовній редакції пункту 1 статті 6. Проте, використання французького слова «contestation» у цьому положенні передбачає існування розбіжності… Тобто має бути питання права та/чи факту у спорі між двома протилежними сторонами, обидві з яких є приватними особами або між приватною особою та державою…» (§34 ухвали від 24.08.2010 щодо допустимості заяви № 4523/04 Тіграна Алавердяна проти Вірменії (DECISION AS TO THE ADMISSIBILITY OF Application no. 4523/04 by Tigran ALAVERDYAN against Armenia)).

Такий же підхід ЄСПЛ застосував при оцінці діяльності Бюро Президії Палати депутатів парламенту Італії. Виконувану цим органом функцію із організації конкурсного добору осіб на посади державних службовців ЄСПЛ визнав адміністративною та відмежував від судової функції із вирішення адміністративних спорів, що також належала до компетенції Бюро Президії Палати депутатів парламенту Італії (§104 рішення 28.04.2009 у справі Савіно та інші проти Італії (AFFAIRE SAVINO ET AUTRES c. Italie)).

Отже, ВРП при вирішенні питання про внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду здійснює адміністративну функцію, а не судову, а тому не може вважатися «судом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Статтею 8 Конвенції проголошено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно практики ЄСПЛ втручання буде вважатись виправданим, якщо воно здійснено відповідно до закону, передбачає легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, відповідатиме умовам пункту 2 статті 8 Конвенції.

Оцінивши аргументи сторін та дослідивши обставини щодо вмотивованості та обґрунтованості спірного рішення суд, зазначає наступне.

Як вбачається із приписів статті 38 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» рішення Вищої ради правосуддя про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з підстав, визначених Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно положень, які викладені в частинах дев'ятнадцятій, двадцятій статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вища рада правосуддя може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав:

1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням;

2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.

Підстави, зазначені у пункті 1 цієї частини, Вища рада правосуддя визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов'язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.

У разі відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення, яке може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку, встановленому процесуальним законом.

Таке твердження узгоджується із розумінням змісту принципу законності, яке пропонується Комітетом Міністрів Ради Європи. В якості однієї зі складових принципу законності цей орган Ради Європи вказує таку вимогу: «Вона [публічна адміністрація] здійснює повноваження лише у разі, якщо встановлені факти та закон, який підлягає застосуванню, зобов'язує її до цього, а також лише з метою, з якою ці повноваження було надано» (пункту 4 статті 2 Рекомендації CM/Rec(2007)7 про належне урядування від 20.06.2007).

Обов'язок ВРП мотивувати своє рішення, закріплений, зокрема, у пункті 10.6. Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24.01.2017 № 52/0/15-17: «У разі відмови у внесенні подання рішення повинне бути вмотивованим, містити посилання на визначені законом підстави, з яких Рада дійшла відповідних висновків».

Згідно з частиною двадцять першою статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішення Вищої ради правосуддя про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких Вища рада правосуддя прийшла до відповідних висновків.

Абзацом другим пункту 2 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що підстави, зазначені у пункті 1 цієї частини, Вища рада правосуддя визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов'язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.

Згідно з положеннями Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 (надалі також "Рекомендація R (80)2") - під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді заступників Міністрів).

При цьому, стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами ЄСПЛ виробив позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 111 рішення від 31.07.2008 у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» (CASE OF DRUЋSTEVNН ZБLOЋNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21.07.2011 у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS); п. 44 рішення від 22.11.1995 у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства» (CASE OF BRYAN v. THE UNITED KINGDOM); п. 156-157, 159 рішення від 21.07.2011 у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS); п. 4 рішення Європейської комісії з прав людини щодо прийнятності від 08.03.1994 у справі «ISKCON та 8 інших проти Об'єднаного Королівства» (ISKCON and 8 Others against the United Kingdom); п. 47-56 рішення від 02.12.2010 у справі «Путтер проти Болгарії».

Варто також вказати на дотримання принципу законності через призму якості закону та реалізації дискреційних повноважень органів державної влади. У справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» заява № 77703/01, рішення від 14.06.2007 ЄСПЛ зроблено такі висновки.

Суд нагадує, що "закон" має бути сформульовано з достатнім ступенем передбачуваності, щоб надати громадянину можливість в розумній, залежно від обставин, мірі передбачити наслідки певної дії (Rekvenyi v. Hungary [GC], no. 25390/94, paragraphs 34, ECHR 1999-III; and Ukrainian Media Group v. Ukraine ( 980_382), no. 72713/01, paragraph 48, 29 March 2005).

Ступінь передбачуваності в значній мірі залежить від змісту акту, який розглядається, сфери, яку він має охопити, кількості та статусу тих, кому його адресовано (див., Groppera Radio AG and Others v. Switzerlend, judgment of 28 March 1990, Series A no. 173, p. 26 paragraph 68).

До того ж, в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією (995_004). Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання (Amann v. Switzerland [GC], no. 27798/95, ECHR 2000-II, paragraphs 55 and 56; Rotari v. Romania [GC], no 28341/95, ECHR 2000-V, paragraphs 55-63).

Окрім того, пунктом 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28.06.1990 у справі «Обермейєр проти Австрії» (CASE OF OBERMEIER v. AUSTRIA); п. 155 рішення Європейського суду з прав людини від 04.03.2014 у справі «Гранд Стівенс проти Італії» (CASE OF GRANDE STEVENS v. ITALY)).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи адміністративну справу, суд виходить з того, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зважаючи на наведене вище, а також беручи до уваги положення статті 55 Конституції України, як і те, що вирішення спорів, що виникають за участю ВРП віднесено до юрисдикції адміністративного суду, при розгляді цієї справи суд не обмежується з'ясуванням лише визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» підстав для оскарження і скасування рішення ВРП, а вирішує справу з урахуванням засад адміністративного судочинства.

За правилами частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи, за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1, ВРП, скасовуючи своїм рішенням від 15.08.2017 № 2435/0/15-17 рішення Першої дисциплінарної палати ВРП від 24.03.2017 № 599/1дп/15-17 про притягнення судді Полтавського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади, зазначає наступне.

Дисциплінарна Палата на підставі статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» кваліфікувала дії ОСОБА_1 як порушення присяги судді.

У рішенні Дисциплінарної Палати вказано, що характер наслідків, передбачених законом для подібних грубих порушень, після набрання чинності Законом України від 02.06.2016 «Про судоустрій і статус суддів» не змінився. Дії, які раніше охоплювалися ознаками порушення присяги судді, охоплюються ознаками складу істотного дисциплінарного проступку відповідно до пункту 1 частини дев'ятої статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» .

Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, такий факт: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду.

ВРП у рішенні від 15.08.2017 № 2435/0/15-17 констатує, що допущені суддею ОСОБА_1 порушення під час розгляду справи і прийняття рішення не містять ознак істотного дисциплінарного проступку, натомість містять ознаки дисциплінарного проступку, що на момент прийняття постанови від 23.11.2013 визначався пунктом 1 частини першої статті 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у відповідній редакції.

Також, ВРП при скасуванні рішення Дисциплінарної палати прийнято до уваги, що в результаті прийняття постанови від 23.11.2013 у справі № 816/6725/13-а негативних наслідків не настало, а також зважено на характеризуючі обставини, зокрема, повідомлення Полтавського окружного адміністративного суду про відсутність інших рішень, прийнятих суддею ОСОБА_1, які могли бути предметом перевірки відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади».

Окрім того, строк застосування до судді ОСОБА_1 визначеного Законом України від 02.06.2016 «Про судоустрій і статус суддів» дисциплінарного стягнення у зв'язку із вчиненням установленого ВРП дисциплінарного проступку закінчився.

Суд встановив, що в основу оскаржуваного рішення ВРП покладено обставини та мотиви, які були предметом дослідження Першою Дисциплінарною палатою ВРП, а також були переглянуті ВРП у рішенні від 15.08.2017 № 2435/0/15-17.

Мотивувальна частина оскаржуваного рішення ВРП ґрунтується на факті перебування на розгляді першої Дисциплінарної палати ВРП дисциплінарної справи та позиції цього дисциплінарного органу, викладеної у рішенні від 24.03.2017 № 599/1дп/15-17.

Таким чином, ВРП у спірному рішенні посилається на акт індивідуальної дії, який скасовано та приходить до висновку, що дії, які були предметом перевірки Першої Дисциплінарної палати ВРП є обставинами, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади. Рішення ВРП від 07.11.2017 містить посилання на обставини, що встановлені рішенням Першої Дисциплінарної палати ВРП, яке скасовано.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає положенням пункту 2 частини другої статті 2 КАС України, згідно якого, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За частиною другою цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд погоджується з доводами відповідача щодо невідповідності положенням законодавства позовної вимоги про зобов'язання ВРП повторно розглянути питання щодо внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду.

Варто зазначити, що законодавством України не передбачено повторної процедури розгляду зазначеного питання, а тому у задоволенні такої позовної вимоги слід відмовити.

Отже, дослідивши матеріали справи, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Керуючись статтями 245, 246, 262, 266 КАС України, підпунктом 5 пункту 1 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 07.11.2017 № 3601/0/15-17 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Полтавського окружного адміністративного суду.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 15.05.2018.

-------------------------

-------------------------

-------------------------

-------------------------

-------------------------

В.В. Хохуляк

І.А. Васильєва

С.С. Пасічник

Р.Ф. Ханова

В.П. Юрченко Судді Верховного Суду