Справа № 591/3049/16-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 травня 2018 року

Київ

справа №591/3049/16-а

провадження №К/9901/11143/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу № 591/3049/16-а

за позовом ОСОБА_1 та Незалежної професійної спілки Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради до Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, Сумської міської ради, треті особи: Сумський міський голова Лисенко Олександр Миколайович, Голова комісії з ліквідації Войтенко Володимир Володимирович про скасування рішення про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою представника Сумської міської ради на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 1 вересня 2016 року (головуюча Шелєхова Г.В.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року (колегія суддів: головуючий Ральченко І.М., судді Бершов Г.Є., Катунов В.В.),

в с т а н о в и в :

у травні 2016 року ОСОБА_1 та Незалежна професійна спілка Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради (далі - Профспілка Міської ради) звернулись до суду з позовом до Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради (далі - Департамент), Сумської міської ради (далі також - Міська рада), треті особи: Сумський міський голова Лисенко Олександр Миколайович, Голова комісії з ліквідації Войтенко Володимир Володимирович, у якому з урахуванням уточнень просили:

визнати протиправним і скасувати рішення Міської ради № 254-МР від 27 січня 2016 року, № 531-МР від 30 березня 2016 року в частині, що стосується Департаменту;

визнати протиправним і скасувати рішення про звільнення ОСОБА_1, яке оформлено протоколом №2 від 6 травня 2016 року;

поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу земельних ресурсів управління земельних відносин Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради з дати звільнення;

стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 10 травня 2016 року виходячи з середньоденної заробітної плати в розмірі 139,24 грн., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 6 травня 2016 року по 2 червня 2016 року в розмірі 3898,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано, зокрема, тим, що Департамент фактично було не ліквідовано, а реорганізовано шляхом поділу на дві юридичні особи з правонаступництвом, в результаті якої всі функції ліквідованого Департаменту передали новоутвореним юридичним особам. За таких обставин відповідач повинен був запропонувати позивачці всі наявні в новоствореній установі посади та перевести її на аналогічну посаду в новоутвореній організації. Утім, переведення не відбулося і мова йшла лише про звільнення, після якого зайняти посаду у новоутвореному виконавчому органі Міської ради позивач змогла б тільки на конкурсних засадах.

Зарічний районний суд м. Суми постановою від 1 вересня 2016 року позов задовольнив частково.

Визнав протиправним та скасував рішення комісії з ліквідації Департаменту, оформлене протоколом №2 від 6 травня 2016 року, в частині звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу земельних ресурсів управління земельних відносин Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради.

Поновив ОСОБА_1 в Департаменті на посаді головного спеціаліста відділу земельних ресурсів управління земельних відносин з 07 травня 2016 року.

Стягнув з Департаменту на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 11278,44 грн.

Допустив до негайного виконання постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в Департаменті на посаді головного спеціаліста відділу земельних ресурсів управління земельних відносин та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 2924,04 грн.

В іншій частині вимог відмовив.

Харківський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 11 жовтня 2016 року залишив постанову суду першої інстанції без змін.

У касаційній скарзі Міська рада, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення, та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги відповідач зазначив, що помилковими і безпідставними є висновки судів про відсутність у спірних рішеннях Міської ради обґрунтування щодо необхідності ліквідації Департаменту (як одного з її виконавчих органів). Така необхідність, як зазначив відповідач, зумовлена тим, що поєднання в одному виконавчому органі повноважень у галузі будівництва та у сфері регулювання земельних відносин суперечить Законам України «Про місцеве самоврядування в Україні» і «Про архітектурну діяльність». Крім того, Міська рада стверджує, що як орган місцевого самоврядування при реалізації своїх законних повноважень не зобов'язана обґрунтовувати необхідність їх реалізації. Відповідач також висловив незгоду з висновками судів стосовно того, що рішення Міської ради від 27 січня 2016 року № 254-МР є регуляторним актом у сфері господарської діяльності, відповідно безпідставним вважає й висновок, що при його прийнятті порушено Закон України «Про засади державної регуляторної діяльності у сфері господарської діяльності». Посилання на висновки, які висловив Сумський районний суд Сумської області в рішенні від 29 квітня 2016 року № 587/769/16-а як на встановленні обставини, що відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) не потребують доказування, на думку відповідача, є помилковими, позаяк обов'язковими для суду при розгляді іншої справи є факти, які встановив цей суд, а не їх оцінка. Також відповідач не погоджується з висновками судів про те, що відбулась реорганізація, а не ліквідація Департаменту, з тим, що при звільненні позивачки порушено процедуру звільнення, а також з розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1, серед іншого, зазначила, що правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що відбулась реорганізація, а не ліквідація Департаменту, позаяк ті ж самі функції/повноваження, як виконував вказаний орган Міська рада розподілила між двома новоутвореними (внаслідок реорганізації) органами, однак не відмовилась від цих повноважень (не позбавила свої виконавчі органи цих повноважень як таких). Також зазначила, що при її звільненні порушено вимоги трудового законодавства, зокрема її не попередили про звільнення, не запропонували посади для переведення, не врахували її переважного права на залишення на роботі. З урахуванням наведеного позивач вважає, що оскаржені рішення судів є законними і обґрунтованими, у зв'язку з чим просить відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилами частини першої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справі встановлено, що 27 серпня 2012 року ОСОБА_1 склала присягу посадової особи місцевого самоврядування та розпочала свою трудову діяльність у виконавчих органах Сумської міської ради, що підтверджується відомостями, які містяться у трудовій книжці.

Остання посада, яку вона займала перед звільненням, була посада головного спеціаліста відділу земельних ресурсів управління земельних відносин департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, на яку її переведено згідно з наказом Директора Департаменту Жука А.В. від 8 лютого 2014 року № 1К «Про переведення працівників управління містобудування та земельних відносин Сумської міської ради» у зв'язку із змінами структури виконавчих органів Сумської міської ради.

27 січня 2016 року Міська рада прийняла рішення № 254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів Сумської міської ради, їх загальної штатної чисельності», відповідно до якого вирішено: припинити шляхом ліквідації Департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради (що мало статус юридичної особи), у зв'язку з чим утворено нові виконавчі органи Сумської міської ради, в тому числі: Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради (з правом юридичної особи) та Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Департамент з 19 лютого 2016 року перебуває у стані припинення; працює комісія з ліквідації (реорганізації) виконавчих органів Сумської міської ради, утворена відповідно до згаданого рішення; особою, уповноваженою представляти юридичну особу, є Войтенко В.В. - голова комісії з припинення або ліквідатор.

Суди встановили, що у період ліквідації та реорганізації виконавчих органів Міської ради згідно з рішенням №254-МР Сумський районний суд Сумської області розглядав справу № 587/769/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, Незалежної професійної спілки Департаменту в інтересах своїх членів до Міської ради, Сумського міського голови Лисенка О.М., третя особа - Департамент, про визнання протиправними рішень суб'єктів владних повноважень та їх скасування.

29 квітня 2016 року цей суд постановив у зазначеній справі ухвалу про забезпечення позову, якою зупинив дію ч.1; п.п., п.п. 3.1.1, 3.1.2. п. 3.1. ч. 3; п.п. 3.2.1. п.3.2. ч. 3; ч. 4; ч. 5; ч. 6; ч. 7 рішення Міської ради від 27 січня 2016 року № 254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів Сумської міської ради, їх загальної штатної чисельності». Згідно з цією ж ухвалою суду, Міській раді та її виконавчим органам, їх посадовим особам, ліквідаційній комісії Департаменту, державним реєстраторам юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, нотаріусам вчиняти будь які реєстраційні дії, щодо внесення будь-яких відомостей, внесення змін до відомостей, інших відповідних записів до відповідних державних реєстрів, в т.ч. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов'язаних з Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, управління архітектури та містобудування Сумської міської ради, а також припиненням (ліквідацією) Департаменту (м. Суми, вул. Горького, 21, код 02499021).

Разом з тим, 4 травня 2016 року Міська рада прийняла рішення №735-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 27.01.2016 року №254-МР «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів Сумської міської ради, їх загальної штатної чисельності» (як зазначено у преамбулі рішення - з метою забезпечення трудових прав ОСОБА_7 та ОСОБА_5, що подавали вищевказаний позов, враховуючи необхідність підвищення ефективності роботи виконавчого комітету та структурних підрозділів міської ради), яким викладено в новій редакції згадане рішення №254-МР від 27 січня 2016 року, в тому числі пункти рішення, які було зупинено ухвалою Сумського районного суду Сумської області.

Відповідно до Протоколу № 2 засідання комісії з ліквідації департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради від 6 травня 2016 року під час прийняття рішення про звільнення працівників Департаменту, зокрема ОСОБА_1, члени комісії керувались саме рішенням № 735-МР від 4 травня 2016 року, а не рішенням Міської ради №254-МР від 27 січня 2016 року (дію якого зупинено в порядку забезпечення позову). З огляду на цю обставину суди відхили аргументи позивачки про те, що її звільнено на підставі зупиненого рішення Міської ради як безпідставні.

Стосовно позовних вимог про скасування рішення Міської ради №254-МР від 27 січня 2016 року «Про затвердження структури апарату та виконавчих органів Сумської міської ради, їх загальної штатної чисельності», то відмовляючи у задоволенні позову в цій частині суди виходили з того, що правомірність цього рішення була предметом судового розгляду у справі №587/769/16-а. За наслідками розгляду цієї справи Сумський районний суд Сумської області прийняв постанову від 29 квітня 2016 року, яким скасував зазначене рішення Міської ради як протиправне.

Даючи правову оцінку іншому рішенню Міської ради № 735-МР від 4 травня 2016 року, яке зазначено як підставу звільнення позивачки, суди попередніх інстанцій з урахуванням правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 21-108а14 (про необхідність з'ясувати законність/правомірність не тільки процедури звільнення, але й правового акта, який слугував підставою звільнення) в підсумку констатували, що зміст цього рішення є аналогічним рішенню Міської ради №254-МР від 27 січня 2016 року. Незначні відмінності у преамбулі рішення № 735-МР від 4 травня 2016 року (де додатково зазначено про трудові права ОСОБА_6 і ОСОБА_5) в цілому не змінили його суті. Разом з тим, з прийняттям рішення № 735-МР від 4 травня 2016 року ліквідаційна комісія Департаменту, замість розпочати свою роботу заново (у зв'язку із зупиненням, а потім скасуванням рішення №254-МР від 27 січня 2016 року), фактично її продовжила. Проаналізувавши наведені обставини у сукупності суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що такі дії не відповідають критеріям обґрунтованості і дотримання балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілям, на досягнення яких спрямоване рішення.

Щодо правових наслідків рішення Міської ради № 735-МР від 4 травня 2016 року (для Департаменту) суди з'ясували, що відповідно до Додатку № 1 до цього рішення Міська рада утворила Управління архітектури та містобудування, яке діє у складі: відділу бухгалтерського обліку та звітності; відділу генерального плану та архітектурного планування; відділу з питань дизайну міського середовища; відділу «Служби містобудівного кадастру»; загального відділу; а Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради - з управління промисловості і підприємництва (відділ виробничої сфери та відділ підприємництва), управління майна (відділ обліку комунального майна, відділ орендних відносин, відділ приватизації комунального майна), управління земельних відносин (відділ земельних ресурсів, відділ договорів та контролю платежів, відділ врегулювання земельних відносин та спорів), відділ бухгалтерського обліку та звітності, відділ правового, кадрового забезпечення та загальних питань, сектор планування ресурсних платежів.

Проаналізувавши основні завдання та функції, які покладалися на ліквідований Департамент та на новоутворені управління архітектури та містобудування і департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради суди попередніх інстанцій констатували, що фактично відбулося розмежування повноважень раніше існуючого Департаменту як структури міської ради на утворені нові департамент забезпечення ресурсних платежів та управління архітектури та містобудування. Тобто, Міська рада не відмовилась від функцій і завдань, які виконував Департамент, а фактично передала їх новоутвореним виконавчим органам.

Між тим, до новоутвореного Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради було приєднано управління майна комунальної власності Сумської міської ради. Тобто Міська рада вважала за доцільне реорганізувати управління майна комунальної власності шляхом його приєднання до новоутвореного виконавчого органу і, як з'ясовано у справі, під час такої реорганізації в управління майном комунальної власності переведено усіх без винятку працівників вказаного управління. Поряд з тим, створивши управління архітектури та містобудування Сумської міської ради (з правом юридичної особи) та департамент забезпечення ресурсних платежів (з правом юридичної особи), відповідачі вказали у рішеннях № 254-МР та №735-МР про ліквідацію Департаменту, однак не відмовилась від завдань і функцій, які виконував цей орган, перевівши частину працівників (які перебували у декретних відпустках) на відповідні рівнозначні посади в новоутворені управління та департамент, що підтверджується рішенням комісії з ліквідації від 6 травня 2016 року, оформлене протоколом № 2.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком судів, що незважаючи на те, що у рішеннях Міської ради від 27 січня 2016 року №254-МР та від 4 травня 2016 року №735-МР вказано про ліквідацію Департаменту фактично (по суті) мала місце його реорганізація.

При розгляді справи суди попередніх інстанцій врахували правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 16 жовтня 2012 року (справа № 21-267а12) та від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), за змістом яких при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Верховний Суд України також роз'яснив, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з правовою оцінкою судів попередніх інстанцій рішення Міської ради № 735-МР від 4 травня 2016 року як регуляторного акта у сфері господарської діяльності, відповідно і з їхнім висновком, що таке має прийматися з дотриманням положень статей 9, 13, 33, 34 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Вказівка Верховного Суду України на необхідності з'ясування обґрунтування рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого припиняється орган ( у цьому випадку - Департамент) спрямована та те, щоб встановити що відбулось насправді - ліквідація такого органу чи його реорганізація.

З огляду на встановлені вище обставини висновок судів стосовно суті розпорядчого акта Міської ради, на підставі якого звільнено позивачку, зокрема про те, що він спрямований на реорганізацію, а не ліквідацію Департаменту, є правильним. Водночас мотиви, якими керувалися суди попередніх інстанцій, стверджуючи про порушення вимог названого Закону, ґрунтуються на помилковому трактуванні законодавства, що, втім, не вплинуло на їхній остаточний висновок (результат) вирішення спору в цій частині (з огляду на предмет оскарження).

Стосовно процедури звільнення позивачки і виконання відповідачем обов'язку по її працевлаштуванню суди встановили таке.

4 березня 2016 року ОСОБА_1 вручено пропозицію міського голови Лисенко О.М. про вакантну посаду головного спеціаліста відділу земельних ресурсів управління земельних відносин департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради.

Суди з'ясували, що єдиною особою, уповноваженою діяти від Департаменту з моменту створення комісії з ліквідації цього виконавчого органу є голова ліквідаційної комісії Войтенко В.В., який, відповідно до вимог Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) мав право попереджати про майбутнє вивільнення працівників, пропонувати посади у новоствореному виконавчому органі та приймати рішення щодо переведення або звільнення працівників департаменту, що ліквідується.

Крім того, відповідно до п. 8.1 рішення Міської ради №735-МР Сумському міському голові доручено лише провести організаційно-правові заходи щодо переведення, вивільнення працівників виконавчих органів Сумської міської ради згідно з чинним законодавством України, а відповідно до п. 8.3 цього рішення його зобов'язано привести штатну чисельність виконавчих органів Сумської міської ради у відповідність до пункту 4 рішення №735-МР. Такі зобов'язання міський голова виконав, про що свідчать надані суду відповідні розпорядження щодо затвердження граничної чисельності та штатів апарату виконавчих органів Сумської міської ради.

Правом на звільнення чи переведення працівників Департаменту, який є самостійною юридичною особою, а також на прийняття на роботу до новоствореного виконавчого органу - Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради (з правом юридичної особи) міського голову не уповноважено.

Відтак суди попередніх інстанцій ствердили, що пропозиція позивачу про можливість обійняти посаду у новоствореному органі не ґрунтується на вимогах закону, оскільки запропонована неуповноваженою особою.

6 травня 2016 року (тобто в день засідання ліквідаційної комісії, на якій було прийнято рішення про звільнення працівників Департаменту) ОСОБА_1 отримала свою трудову книжку на тимчасове зберігання.

Суди встановили, що начальник новоствореного Департаменту забезпечення ресурсних платежів листом від 5 травня 2016 року направив Голові комісії з ліквідації Департаменту з проханням звільнити працівників Департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради з займаних посад по переведенню (пункт 5 статті 36 КЗпП) для подальшої роботи в департаменті забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради. У списку таких осіб є, зокрема, ОСОБА_1

Разом з тим, доказів відмови позивачки від пропозиції щодо переведення, як це зазначено в Протоколі №2 засідання комісії з ліквідації Департаменту, відповідач не надав.

На підставі встановлених обставин суди дійшли висновку, що позивач бажала працювати в новоствореному департаменті, але ліквідаційна комісія залишила це поза увагою і прийняла спірне рішення про звільнення, порушивши, як наслідок, трудові права ОСОБА_1, оскільки звільнивши її за загальними підставами згідно з КЗпП голова комісії з ліквідації не виконав зобов'язання щодо її переведення при реальній можливості здійснити таке переведення. Крім того, рішення про звільнення позивачки прийняла комісія з ліквідації і оформила його протоколом від 6 травня 2016 року, тоді як за правилами статті 47 КЗпП документом, який видається при звільненні, є наказ, правом на видання якого (з огляду на встановлені в цій справі обставини) наділений голова ліквідаційної комісії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою і третьою статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані не тільки з'ясувати: чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а й - чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

З огляду на встановлені в цій справі обставини і правове регулювання спірних відносин колегія суддів (з урахуванням меж касаційного перегляду судових рішень в цій справі) погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що звільнення позивачки у зв'язку з реорганізацією Департаменту було неправомірним, а сама процедура звільнення відбулась з порушенням вимог трудового законодавства.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Сумської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 1 вересня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець