Справа № 759/17673/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2018 року

Київ

справа №759/17673/16-а

адміністративне провадження №К/9901/15601/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів Мельничука В.П., Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е. від 01 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним рішення Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову в призначенні йому пенсії за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов'язати Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи, що дає право на отримання пенсії, відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року (далі за текстом - Закон № 1789-ХІІ) половину строку навчання в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, та зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити йому з 08 грудня .2016 року пенсію за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, з розрахунку 90% від суми середньомісячної заробітної плати, обчисленої за останні 24 місяці роботи, на підставі довідки прокуратури м. Києва від 08. грудня 2016 року № 18/710, без обмеження її максимальним розміром.

В обґрунтування позовним вимог зазначив, що відповідачем протиправно відмовлено йому у перерахунку пенсії відповідно до вимог статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, виходячи із розрахунку 90% від середнього заробітку, надавши довідку Прокуратури м. Києва від 08 грудня 2016 року № 18/710 про середньомісячний заробіток за посадою, яку він обіймав перед виходом на пенсію.

Святошинський районний суд м. Києва постановою від 17 лютого 2017 року позов задовольнив, зокрема: визнав протиправною відмову Правобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві у призначенні позивачу пенсії за вислугою років відповідно до Закону № 1789-ХІІ; зобов'язав Правобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи ОСОБА_2, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», половину строку навчання в Київському університеті імені Тараса Шевченка; зобов'язав Правобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити позивачу з 08 грудня 2016 року пенсію за вислугою років, відповідно до Закону № 1789-ХІІ (в редакції Закону від 26 липня 2001 року), з розрахунку 90% від суми місячного заробітку, обчисленого за останні 24 місяці, відповідно до довідки прокуратури міста Києва від 08 грудня 2016 року № 18/710, без обмеження пенсії максимальним розміром.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 01 червня 2017 року задовольнив апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, постанову Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2017 року скасував та ухвалив нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовив.

Таку відмову обґрунтовано тим, що на час звернення позивача за призначенням пенсії за вислугу років (08 грудня 2016 року) вислуга у позивача складала 21 рік 1 місяць 13 днів, що не є достатнім для призначення пенсії відповідно до норм чинної на час виникнення спірних правовідносин редакції Закону України «Про прокуратуру». Отже, правомірність відмови відповідача щодо призначення позивачу пенсії за вислугу років є обґрунтованою, оскільки для вказаного станом на грудень 2016 року були відсутні законні підстави у зв'язку з тим, що спеціальний стаж роботи позивача за урахуванням половини часу навчання у вищому навчальному закладі становить 21 рік 1 місяць 13 днів, тобто менше 23 років.

З таким рішенням суду апеляційної інстанції позивач не погодився, подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на незастосування судом апеляційної інстанцій до спірних правовідносин вимог Конституції України, норм КАС України, практики Європейського суду з прав людини, що призвело до неправильного та безпідставного вирішення справи, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на те, що право на пенсійне забезпечення врегульовано як в статті 50-1 Закону № 1789- XIІ (що втратив чинність з 15 липня 2015 року), так і збережено у статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 № 1697-VII (далі за текстом - Закон № 1697-VII.). Водночас, статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789- XII, з 20 до 22 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача у розумінні Конституції України та скасовує соціальні гарантії, які були чинні на час призначення позивача на посаду в 1996 році.

12 червня 2017 року відповідачем подано заперечення на касаційну скаргу, в якому Правобережне об`єднання Управління Пенсійного фонду наголошує на безпідставності вимог та помилковість доводів касаційної скарги.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 759/17673/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що Вищий адміністративний суд України діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду.

У відповідності з положенням пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності також Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, КАС України від 06 липня 2005 року № 2747-IV викладено у новій редакції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 лютого 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, суддею-доповідачем визначено суддю Верховного Суду Берназюка Я.О.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Берназюка Я.В. від 03 квітня 2018 року прийнято до свого провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2017 рок за позовом ОСОБА_2 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Від Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у встановлений касаційним судом термін (до 20 квітня 2018 року) надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2.

Відповідно до положень частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваних рішень) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою-третьою статті 159 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваних рішень) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вищезазначеним вимогам процесуального законодавства, а викладених в касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятними з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач 08 грудня 2016 року звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ.

Рішенням відповідача від 18 грудня 2016 року № 1428/01/С-873/1 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, з посиланням на частину п`яту розділу ІІІ Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі за текстом - Закон № 213-VIII), згідно якої з 01 червня 2015 року скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом № 1789-ХІІ. Крім того, в листі зазначено, що стаж роботи позивача, який зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії по вислузі років до червня 2015 року становить 18 років і 8 місяців, в тому числі 16 років на посаді прокурора (слідчого), тобто відповідач звернув увагу позивача на недостатність стажу, що дає право на отримання спеціальної пенсії.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15 липня 2015 року визначалися Законом № 1789-ХІІ. Відповідно до статті 50-1 цього Закону позивачу призначено пенсію.

Частиною першою статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих, прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80% від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90% місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Відповідно до частини другої статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

Дана редакція Закону № 1789-ХІІ була чинною на момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України.

При цьому, колегія суддів враховує, що на час виникнення спірних правовідносин (грудень 2016 року) Закон № 1789-XII та положення щодо призначення пенсій, відповідно до його норм, втратили чинність.

15 липня 2015 року набрав чинності Закон № 1697-VII.

Відповідно до частини першої статті 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Згідно частини шостої статті 86 Закону № 1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про вищу освіту», університет - багатогалузевий (класичний, технічний) або галузевий (профільний, технологічний, педагогічний, фізичного виховання і спорту, гуманітарний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) вищий навчальний заклад, що провадить інноваційну освітню діяльність за різними ступенями вищої освіти (у тому числі доктора філософії), проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність.

Колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про обґрунтованість вимог позивача про те, що до стажу його роботи, що дає право на пенсію за вислугою років згідно Закону України «Про прокуратуру» має бути зараховано половину строку навчання у вищому навчальному закладі - у Київському університеті імені Тараса Шевченка - з 24 липня 1991 року по 21 червня 1996 року, тобто 2 роки 5 місяців 13 днів.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на час звернення позивача до пенсійного органу за призначенням пенсії він мав стаж роботи в органах прокуратури 18 років 8 місяців, що з урахуванням половини строку навчання у вищому навчальному закладі (2 роки 5 місяців 13 днів) становить 21 рік 1 місяць 13 днів.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що на час звернення позивача за призначенням пенсії за вислугу років, така вислуга у позивача складала 21 рік 1 місяць 13 днів, що не є достатнім для призначення пенсії відповідно до норм чинної на час виникнення спірних правовідносин редакції Закону України «Про прокуратуру» (необхідно 23 роки).

Мотиви та доводи касаційної скарги висновки апеляційного суду не спростовують і є безпідставними, оскільки відповідно до частини першої статті 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Таким чином, станом на дату звернення позивача до Пенсійного фонду необхідними умовами для призначення їй пенсії за вислугу років були: а) вислуга років - 23 роки; б) стаж на посадах прокурорів - 13 років.

Посилання позивача в обґрунтування касаційної скарги на те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав не повинні застосовуватися також є безпідставним і висновки апеляційного суду не спростовує, оскільки у період дії статті 50-1 Закону № 1789-XII у редакції від 26 липня 2001 року, що діяла до 30 вересня 2011 року, пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Крім того, станом на 30 вересня 2011 року. у позивача був відсутній стаж роботи 20 років та стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 10 років, а тому, у період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції від 26 липня 2001 року позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв'язку з чим при прийнятті Закону № 1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Крім того, оскільки відповідач є територіальним органом виконавчої влади, який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, він не мав підстав здійснювати перерахунок пенсії позивачеві на умовах та в порядку, закріплених нормою, що втратила чинність.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність), Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Сорінг проти Сполученого Королівства" Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) "спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини" (Case of Soering v. The United Kingdom № 14038/88). У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі "Ріс проти Сполученого Королівства" Суд зазначив, що, з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, "належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини" (Case of Rees v. The United Kingdom, № 9532/81).

У рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" Суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Case of Airey v. Ireland, № 6289/73).

Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат - рішення Суду від 12 жовтня 2004 року у справі "Кйартан Асмудсон проти Ісландії" (Case of Kjartan Asmundsson v. Iceland, № 60669/00).

Європейський суд з прав людини у рішенні "Великода проти України" від 03 червня 2014 року зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися й передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (Case of Velikoda v. Ukraine, № 43331/12).

При вирішенні спірних правовідносин колегія суддів також врахувала правову позицію Суду Європейського Союзу в рішенні від 13 червня 2017 року у справі № C-258/14 "Флореску та інші" про співвідношення права власності й заходів жорсткої економії, прийнятими Румунією з метою реалізації умов, виконання яких вимагалося Європейським Союзом у межах надання фінансової допомоги цій державі. Суд визнав, що необхідність раціоналізації державних витрат у винятковому контексті світової фінансово-економічної кризи є законною підставою для обмеження здійснення права власності (Eugenia Florescu and Others v Casa Judeюeanг de Pensii Sibiu and Others, Case C-258/14, 13 June 2017). При цьому Суд Європейського Союзу взяв до уваги рішення Європейського суду з прав людини у справі "Іонель Панфіл проти Румунії" (Case of Ionel Panfile v. Romania, № 13902/11).

У Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Проаналізувавши наведені норми законодавства в сукупності з обставинами даної справи й наявними в ній доказами, колегія суддів прийшла до висновку про те, що право на перерахунок пенсії може бути реалізовано позивачем на підставі тих норм, які діють на час виникнення обставин для такого перерахунку з урахуванням часу звернення до відповідного органу, а тому, зважаючи, що на час звернення позивача за перерахунком розміру пенсії такої підстави для перерахунку призначених працівникам прокуратури пенсій як збільшення розміру заробітної плати на законодавчому рівні не встановлено, а урядом будь-яких правових норм для перерахунку не визначено, у відповідача не було правових підстав для здійснення такого перерахунку, у зв'язку з чим відповідач, приймаючи рішення про відмову в перерахунку пенсії позивача, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За відсутності постанови Уряду щодо умов та порядку перерахунку пенсій, призначених працівникам прокуратури (як це було передбачено частиною вісімнадцятою статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, а потім частиною двадцятою статті 86 Закону № 1697-VII), в пенсійного органу немає законодавчо-визначених підстав та правового механізму для їх перерахунку.

Здійснивши аналіз вищенаведених норм, наявних у справі доказів та обставин, колегія суддів визначила, що рішення апеляційного суду у цій справі не підлягає скасуванню, є законним та обґрунтованим. Суд апеляційної інстанції повно та всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, а доводи касаційної скарги не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що касаційний суд залишає в силі рішення суду апеляційної інстанції, то в силу частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко