Справа № 815/6727/17
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/6727/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Соколенко О. М.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Кравець О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду, яке прийнято 25 січня 2018 року у складі суду: судді Соколенко О.М. в місті Одесі по справі за позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, в якому позивач просила суд: визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо відмови ОСОБА_2 в призначені пенсії за віком з підстав, викладених у рішенні про відмову у призначенні пенсії № 9121 від 07.12.2017 року; скасувати рішення № 9121 від 07.12.2017 року Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про відмову ОСОБА_2 у призначені пенсії за віком; зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі призначити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсію за віком з 02.11.2017 року у розмірі, не нижчому ніж розмір прожиткового мінімуму.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2018 року в задоволені заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов у повному обсязі, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі із заявою (вх. № 477/Д-01), у якій просила призначити їй трудову пенсію за віком на підставі ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв'язку з тим, що 01.11.2017 року їй виповнилось 55 років і на час набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (01.01.2004 року) у неї наявний трудовий стаж більше, ніж 20 років.

Також до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі позивачем було подано довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт КЕ548526, трудову книжку БТ-І 6458436 та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, які разом із заявою про призначення/перерахунок пенсії були зареєстровані за № 9121.

27 листопада 2017 року за вих. № 477/Д-01 Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Одесі позивачу надано роз'яснення на її звернення № 477/Д-01 від 13.11.2017 року згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148 від 03.10.2017 року.

07 грудня 2017 року Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду у м. Одесі прийняло рішення № 9121 «Про відмову у призначенні пенсії», яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії та роз'яснено, що позивач має право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за віком протиправними, а рішення про відмову таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась з відповідним позовом до суду.

Вирішуючи дану справу по суті, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач при прийнятті рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії № 9121 від 07.12.2017 року діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством України, у зв'язку із чим, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі було відмовлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні заявленого позову з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV, який набув чинності з 1 січня 2004 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 26 вказаного Закону (чинного та в редакції на момент звернення позивача за призначенням пенсії) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років. До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки ІНФОРМАЦІЯ_2 і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, на час звернення позивача за призначенням пенсії за віком остання не досягла віку, що дає їй право на призначення пенсії згідно наведених положень ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Посилання позивача, як в заявленому позові, так і в поданій апеляційній скарзі, на наявність у неї права на призначення пенсії за віком згідно положень ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII, у зв'язку з тим, що 01.11.2017 року їй виповнилось 55 років і на час набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (01.01.2004 року) у неї наявний трудовий стаж більше, ніж 20 років, колегія суддів вважає, що вірно визнані судом першої інстанції помилковими з огляду на викладене.

Так, згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (чинного та в редакції на момент звернення позивача за призначенням пенсії) законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення, «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Відповідно до п. 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (чинного та в редакції на момент звернення позивача за призначенням пенсії) до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується апелянтом, позивач звернулась до пенсійного органу саме за призначенням пенсії за віком, а тому підстави для застосування положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» відсутні.

Колегія суддів зазначає, що аналізуючи наведені положення чинного на момент звернення позивача за призначанням пенсії за віком законодавства України вбачається, що умови призначення пенсії за віком на загальних підставах визначають вимоги ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, досягнувши в листопаді 2017 року віку в 55 років, на час звернення до пенсійного органу не має права на пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а тому відповідач цілком правомірно прийняв оскаржуване рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком, підстави для скасування цього рішення відсутні.

Окрім того, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо неспроможності доводів позивача про порушення відповідачем, при винесенні спірного рішення, положень ст. 22 Конституції України, адже даною статтею Конституції України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Тому, в обґрунтування власного висновку, суд першої інстанції, також, вірно зазначає, що Конституційний суд України у рішенні від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики», а також, що Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права». На підставі аналізу матеріалів справи та вимог чинного законодавства України, колегія суддів зазначає, що у спірних відносинах звуження чи обмеження прав позивача не відбулося, так як на момент набрання чинності відповідних норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на призначення пенсії у позивача не виникло. Таким чином, відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії не є звуженням обсягу вже набутих ним прав та/або позбавленням його права на соціальний захист.

При розв'язанні спірних правовідносин колегією суддів враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03 червня 2014 року, в якому суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Також, Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Що стосується доводів апелянта щодо безпідставності не витребування судом першої інстанції копій матеріалів пенсійної справи позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В матеріалах справи наявні копія заяви позивача щодо звернення за призначенням пенсії на підставі ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з копіями доданих до неї матеріалів, в тому числі, паспорту позивача та трудової книжки, а також копія рішення пенсійного органу щодо відмови у призначенні позивачу пенсії. Також з відзиву відповідача вбачається, що останній не заперечує факт звернення позивача із наведеними заяви за призначенням пенсії.

Зазначені матеріали у повній мірі дають можливість встановити обставини спірних правовідносин та надати їм оцінку.

З огляду на викладене, враховуючи наведені докази, що наявні в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для витребування додаткових матеріалів пенсійної справи позивача, а тому наведені апелянтом доводи не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно по суті вирішено заявлений позов. В свою чергу, позиція апелянта, викладена в апеляційній скарзі, заснована на помилковому тлумаченні норм матеріального права та зазначені в ній доводи спростовуються вищевказаними нормами законодавства.

Таким чином, на підставі вищезазначених обставин та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2018 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду у випадках, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець