Справа № 214/7367/17
Суддя: Гринь Н. Г.
Дата ухвалення: 2018-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/7367/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 травня 2018 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Гриня Н.Г.,

за участю: секретаря судового засідання Печарник З.І.,

за відсутності сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,про визнання відмови в поновленні виплати пенсії протиправною та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

14.12.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, просила суд визнати протиправною відмову відповідача в поновленні виплати пенсії за вислугу років. Зобовязати відповідача поновити їй виплату пенсії за вислугу років та здійснити її перерахунок відповідно до ст. 43 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Позивач в обґрунтування позовних вимог в позові зазначила, що вона до виїзду за кордон проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Із 09.10.2006 р. перебувала на обліку в ОСОБА_2 центральному обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримувала пенсію за вислугу років як працівник освіти. В листопаді 2016 року вона виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у звязку з чим виплату пенсії було припинено. Разом з тим, їй було виплачено пенсію за 6 місяців наперед по 30.04.2017 року включно.

У липні 2017 року вона звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії. Однак у серпні 2017 року відповідач у своєму листі, зазначив про відсутність правових підстав для задоволення заяви, мотивуючи тим, що нею хоч і було повідомлено, що вона є громадянкою України, однак постійним місцем проживання зазначена держава Ізраїль та ніяких документів, які б засвідчили факт проживання на території України, нею надано не було. Вважає, що вона має право на поновлення виплати пенсії на підставі рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. Дії відповідача щодо відмови в поновленні пенсії знаходить протиправними, та такими що порушують її конституційні права на соціальний захист.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивач з 09.10.2006 року перебувала на обліку та отримувала пенсію за вислугу років як працівник освіти. 17.10.2016 року позивач знята з пенсійного обліку, в звязку з виїздом на постійне місце проживання до країни Ізраїль, пенсія позивачу була виплачена за шість місяців наперед по 30 квітня 2017 року. У зв'язку з тим, що міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення між Україною і Ізраїлем, який передбачав би інші умови призначення та виплати пенсій, не укладено. Позивач не надав доказів постійного місця проживання в Україні, тому правових підстав для поновлення виплати пенсії в Управління немає. Окрім того, вказали, що позивачем було не додержано встановлений чинним законодавством порядок звернення за поновленням пенсії.

Ухвалою суду від 10 травня 2018 року Криворізьке центральне об'єднане управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області замінено його правонаступником Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області.

Позивач звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила в задоволенні позовних вимог відмовити з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до приписів частини 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність в частковому задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_1 є громадянкою України та виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю. До виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та отримувала пенсію за вислугу років.

У липні 2017 року позивач звернулась до ОСОБА_2 центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про поновлення виплати пенсії за вислугу років як працівник освіти, починаючи з дати її припинення, тобто з 01.05.2017 року.

ОСОБА_2 центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 14.08.2017 року №Т-110, посилаючись на відсутність правових підстав у поновленні виплати пенсії, у задоволенні вимог поданої заяви відмовлено (а.с.11-13).

Вирішуючи питання щодо спірних правовідносин в даному випадку суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право на отримання пенсії є конституційним правом громадянина України.

Згідно із статтею 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального положення, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частиною 3 статті 2 Протоколу№ 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами, що закріплено у частині 3 статті 25 Конституції України.

Враховуючи наведені норми, позивач як громадянка України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

Статтею 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що з наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання заробленої та призначеної пенсії незалежно від місця її проживання.

Разом з тим, згідно з пунктом 1.5 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року (надалі - Порядок, в редакції чинній на час виникнення спірних відносин), заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Таким чином, припис відповідача, про необхідність особистого звернення позивача до органу ПФУ с заявою про поновлення пенсії, суд вважає таким, що не відповідає вимогам закону.

Пунктом 2.8. Порядку, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846, визначено, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Крім того, згідно п. 2.8 Порядку при поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:

1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;

2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;

3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

Суд звертає увагу, що додаткові документи можуть надаватися, а не є обов'язковими.

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації) (п. 2.22. Порядку).

Вказані документи маються в матеріалах пенсійної справи позивача, за таких обставин доводи відповідача про непідтведження позивачем факт проживання на території України не грунтуються на вимогах Закону та пізаконних нормативно-правових актів.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 вже була призначена пенсія як громадянину України за вислугу років та з огляду на відсутність в матеріалах справи будь - яких доказів втрати останньою громадянства України можна зробити висновок, що ОСОБА_1 є громадянкою України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач звертаючись до пенсійного органу, в повному обсязі надав документи, необхідні для поновлення пенсії у відповідності до приписів Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженим постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року №22-1.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач, хоч і проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 КАС України, згідно з якими в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність рішення про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1, оскільки таке рішення не відповідає Конституції України, чинному законодавству України та правовим висновком Верховного Суду України, які є обов'язковими для застосування та є необґрунтованим.

Як вбачається з позовних вимог, позивач у даному адміністративному позові просить зобов'язати відповідача поновити йому пенсію за вислугу років з 01 травня 2017 року та здійснити її перерахунок. Проте, з урахуванням обставин справи, суд вважає, що ця вимога є передчасною і призведе до втручання у дискреційні повноваження відповідача і до порушення ст. 2 КАС України, так як статтею 58 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне забезпечення» визначено, що Пенсійний фонд є органом, який поновлює виплату пенсії. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях поновлення пенсійних виплат. А тому, у відповідності до ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою повного і всебічного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії ОСОБА_2 центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо відмови в поновленні виплати раніше призначеної пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з підстав, зазначених у листі-відповіді від 14 серпня 2017 р. № Т-110 та зобов'язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області, яке є правонаступником ОСОБА_2 центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24 липня 2017 року про поновлення виплати пенсії за вислугу років з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині даного судового рішення, а в іншій частині позовних вимог - відмовити.

На підставі ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до статті 139 КАС України сплачений позивачем судовий збір у розмірі 640,00 гривень підлягає відшкодуванню.

Керуючись Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ст. ст. 5, 73, 139, 246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовільнити частково.

Визнати протиправними дії ОСОБА_2 центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в поновленні виплати раніше призначеної пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з підстав, зазначених у листі-відповіді від 14 серпня 2017 р. № Т-110.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24 липня 2017 року про поновлення виплати пенсії за вислугу років з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині даного судового рішення.

Стягнути на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, Ізраїль, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 гривень (шістсот сорок) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ).

В іншій частині в позовних вимогах відмовити.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі протягом 30-ти днів з дня її проголошення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складений 10.05.2018 року.

Суддя Н.Г. Гринь