Справа № 826/6649/17
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6649/17 Суддя (судді) першої інстанції: Літвінова А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Вінницькій області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року (повний текст виготовлено 08 лютого 2018 року) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еколінія» до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Еколінія», звернулись до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просили визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Вінницькій області від 02 березня 2017 року № та №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач зазначає, що нежитлові приміщення, що належать позивачу на праві власності, є об'єктом оподаткування відповідно до вимог ст.. 266 Податкового кодексу України.

17 травня 2018 року до Київського апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким останній підтримує правову позицію суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, Товариство з обмеженою відповідальністю «Еколінія» зареєстроване рішенням головного управління юстиції у м. Києві №0000001 від 23 квітня 2002 року, здійснює види діяльності за КВЕД: 01.11 - Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; 01.61 - Допоміжна діяльність у рослинництві; 10.61 - Виробництво продуктів борошномельної-круп'яної промисловості; 46.21 - оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і корами для тварин; 52.10 - Складське господарство; 46.33 - Оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами.

У власності позивача, на підставі договору купівлі-продажу від 25 квітня 2013 року перебуває нежитлова нерухомість - майнові комплекси: виробничі будівлі та споруди за адресою: Вінницька обл.., Шаргородський район, с. Пеньківка, вул.. Леніна, буд. 97; Вінницька обл.., Шаргородський район, с. Пеньківка, вул.. Казьмірова, буд. 29; Хмельницька обл.. Дунаєвецький район, с. Петрівське, вул.. Кутузова, буд. 33.

Головним управлінням ДФС у місті Києві проведено документальна планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «Еколінія» з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2016 року.

За результатом перевірки Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві складено Акт від 14 лютого 2017 року №45/26-15-14-04-02/32013204, яким встановлено порушення пп. 266.7.5 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, а саме неподання річної декларації по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015, 2016 рік, внаслідок чого занижено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальну суму 449 666, 46 грн.

На підставі висновків Акта перевірки, Головним управлінням ДФС у Вінницькій області прийнято:

податкове повідомлення-рішення від 02 березня 2017 року №, яким визначено грошове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 314 202, 46 грн., у тому числі: 251361, 97 грн. - основний платіж, 62 840, 49 грн. штрафні (фінансові) санкції;

податкове повідомлення-рішення від 02 березня 2017 року №, яким визначено штрафні санкції за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» у розмірі 340 грн..

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив та зазначив, що відповідачем протиправно визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік, оскільки внесені Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів щодо податкової реформи» (далі - Закон № 71-VIII) до Податкового кодексу України зміни, щодо встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, застосовуються з 01 січня 2016 року. Крім цього також вказав, що належне позивачу нерухоме майно відноситься до будівель промисловості, а тому не є об'єктом оподаткування відповідно до пп. 266.2.2 п. 266.2 ст.. 266 Податкового кодексу України.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон № 71-VIII, яким внесено зміни до Податкового кодексу України та введено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

При цьому, відповідно до п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Згідно з пп. 266.3.1, 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України, фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (за винятком тих, які не є об'єктами оподаткування відповідно до підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Разом з тим, п. 8.1 ст. 8 Податкового кодексу України визначено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно з ст. 265 Податкового кодексу України, податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до п. 10.1 ст. 10 Податкового кодексу України визначено, що місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно.

Згідно з п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Отже, з аналізу вищевикладених норм вбачається, що встановлення податку на майно, зокрема податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Підпункт 12.3.4. п. 12.2 ст. 12 Податкового кодексу України імперативно врегульовує порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків.

Так, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Підпунктом 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України встановлено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Відповідно до пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, податкове законодавство ґрунтується на принципі стабільності.

Так, згідно з вказаною нормою зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №813/3803/16.

Таким чином, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що оскільки відповідне рішення прийняте місцевою радою 23 січня 2015 року, тобто після 15 липня 2014 року, то застосування контролюючим органом положень Податкового кодексу України з урахуванням внесених Законом №71-VIII змін щодо оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що у контролюючого органу відсутні правові підстави для прийняття оскаржених податкових повідомлень-рішень та визначення позивачу грошового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік.

Крім вказаного, колегія суддів звертає увагу на те, що пп. «є» 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України визначено перелік об'єктів нерухомості, які не є об'єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

В силу вимог пп. 14.1.129 1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об'єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» належить клас (код 1251) «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) «Резервуари, силоси та склади» належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, позивач є власником виробничих будівель та споруд, що за вимогами ДК 018-2000 належить до класу (код 1251) «Будівлі промислові».

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належні позивачу нежитлові приміщення мають ознаки будівель промисловості, а тому в силу положень пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, вони не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Крім того, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач є підприємством агропромислового комплексу, що здійснює свою діяльність у сільськогосподарській сфері на ринку зерна.

Посилання апелянта на те, що послуги із зберігання зерна не належать до промислового виробництва є безпідставними, оскільки в даному випадку визначальним є саме те, що об'єктом оподаткування є нежитлові приміщення, які у спірних правовідносинах відносяться до будівель промисловості, а тому в силу положень пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, вони не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Еколінія» до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Згідно з положеннями ст.. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст.. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Вінницькій області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 21.05.2018

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма