Справа № 820/1790/18
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2018-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 р. № 820/1790/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Волошина Д.А.,

за участю секретаря судового засідання - Маргвелані І.Л.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Вишневського О.В.,

представника третьої особи - Вишневського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.02.2018 № 13-18;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте рішенням Державної міграційної служби України від 02.02.2018 № 13-18 йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає вказане рішення необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою судді від 14.03.2018 відкрито провадження у даній адміністративній справі та призначено підготовче засідання на 03 квітня 2018 року об 11:00 год.

Ухвалою судді від 25.04.2018 закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд адміністративної справи на 17.05.2018 об 11:30 год.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача, Державної міграційної служби України, проти позову заперечував, надав відзив на позов, відповідно до якого зазначив, що оскаржуване рішення прийнято відповідно до вимог чинного законодавства. У зв'язку із чим, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що рішення відповідача є обґрунтованим та законним.

Суд, заслухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в Харківській області.

За результатами розгляду особової справи № НОМЕР_1, на підставі повторного вивчення документів та матеріалів та з урахуванням висновку ГУ ДМС України в Харківській області про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.12.2017, ДМС України прийнято рішення про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.02.2018 № 13-18, про що позивача повідомлено шляхом надіслання повідомлення про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 10 від 05.03.2018.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення, на відповідність вимогам ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив наступне.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, під час співбесід з працівниками міграційної служби ОСОБА_3 повідомив, що батьківщину він покинув легально, участі у бойових діях чи в їх організаціях позивач та члени його родини не брали, причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які б були пов'язані із національною, релігійною приналежністю та політичними переконаннями не був. До України позивач приїхав на навчання.

Також, під час співбесіди позивач повідомив, що його батьки та сестри проживають у Палестині, батьки працюють вчителями у школі, дім цілий та від обстрілів не постраждав, щомісяця батьки допомагають та присилають гроші.

Судом встановлено, що позивачем не було надано до органу міграційної служби достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, до суду позивачем також не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації, доказів того, що він потребує захисту. Всю інформацію щодо країни походження позивач бере із Інтернету.

Також, слід зазначити, що позивач покинув країну свого походження легально, у 2011 та 2013 роках позивач повертався до Палестини та безперешкодно покидав країну та прибув до України.

Згідно інформації по країні походження, отриманих з відкритих джерел, у вересні 2000 року палестинці, що проживали на Західному березі та Секторі Газа почали другу, так звану "інтифаду" повстання проти ізраїльської окупації, яка на протязі наступних років супроводжувалася періодичними спалахами насильства, що проявлялися у вигляді терористичних атак палестинських воєнізованих угрупувань на цивільні об'єкти в Ізраїлі та жорстких акцій у відповідь з боку Ізраїлю, результатом чого стала загибель людей, в тому числі цивільних осіб, а також актів колективного покарання, таких як закриття контрольно-пропускних пунктів та блокпостів і введення комендантського часу (джерело: Керівництво для роботи з заявами щодо надання притулку. Ізраїль, Сектор Газа та Західний Беріг ріки Йордан. МВС Великої Британії Прикордонне Агентство Великої Британії. 2009 http://www.unhcr.org/refworld/pdfid/498ab1642.pdf остання дата доступу 23.10.2017).

Після військових операцій Ізраїлю в Секторі Газа влітку 2014 року, які спричинили широкомасштабні руйнування та призвели до фізичних і моральних збитків (див. Генеральная Ассамблея, Доклад Комитета по осуществлению неотъемлемых прав палестинского народа, 6 октября 2015, А/70/35, доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/564051594.html [последняя дата доступа 23 октября 2017]), в серпні 2014 року між Ізраїлем і Палестиною досягнуто довгострокову домовленість про припинення вогню. Як зазначено в доповіді Генерального Секретаря ООН "Допомога палестинському народу" від 12.05.2016, "режим прекращения огня, положивший конец военным действиям между Израилем и палестинскими вооруженными группами в Газе 26 августа 2014 года, сохраняется, но по-прежнему носит неустойчивый характер". http://www.refworld.org.ru/docid/578f6a384.html [последняя дата доступа 23 октября 2017].

Про укладання перемир'я йдеться мова і в доповіді Міжнародної Амністії, 2014/2015 "Права людини в сучасному світі", http://www.refworld.org.ru/docid/54f45da84.html [последняя дата доступа 23 октября 2017].

Починаючи з 2015 року, ситуація на Західному Березі характеризується посиленою напруженістю навколо доступу до святих місць, а також активізацією діяльності зі зносу будівель та облаштуванням ізраїльських поселень. В Секторі Газа режим припинення вогню в цілому дотримувався, (джерело: Генеральный секретарь ООН, Мирное урегулирование вопроса о Палестине, 24 августа 2016. А/71/359-S/2016/732, доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/57e51caa4.html [последняя дата доступа 23 октября 2017]).

В доповіді Спеціального комітету по розслідуванню дій Ізраїлю, що зачіпають права людини, по відношенню до палестинського народу та інших арабів на окупованих територіях, від 23.08.2016, загальна ситуація в Палестині характеризується наявністю наступних основних проблем, "расширение поселений; насилие со стороны поселенцев; эксплуатация природных ресурсов в поселениях на Западном берегу и в Газе и на оккупированных сирийских Голанах; положение задержанных лиц и ужасающие условия содержания в местах лишения свободы; нежелание израильских сил безопасности отдавать тела погибших палестинцев; административное задержание, в том числе задержание детей; чрезмерное применение силы и многочисленные случаи внесудебной казни; принятие Израилем карательных законов, в частности закона, предусматривающего депортацию в Газу семей палестинцев, предположительно совершивших нападения; снос палестинских домов и насильственное перемещение общин бедуинов и скотоводов на Западном берегу, включая Восточный Иерусалим; блокада и отсутствие мер по восстановлению в Газе; а также общая безнаказанность за все эти нарушения и отсутствие средств правовой защиты потерпевших". http://www.refworld.org.ru/docid/57ed07cd4.html [последняя дата доступа 23 октября 2017].

Щодо ситуації з безпекою, яка спостерігається протягом 2017 року, інформаційні джерела повідомляють, що періодично з території Сектору Газа у бік Ізраїлю випускаються ракети, відповідальність за які "Израиль традиционно возлагает на правящее в анклаве исламистское движение ХАМАС. На ракетные пуски военные обычно отвечают ударами авиации или артиллерии по инфраструктуре боевиков", http://korrespondent.net/world/3875916-po-yzraylui- vypustyly-raketu-yz-sektora-haza від 08.08.2017, остання дата доступу 25.10.2017.

Як повідомляє Міжнародна Амністія у доповіді 2016/17 "Права людини в сучасному світі, «палестинские вооружённые группировки в Газе время от времени неизбирательно стреляли ракетами и минами по Израилю, не причинив смертей и серьёзных увечий. Израильская армия отреагировала авиаударами и артиллерийским, огнём...". Международная Амнистия (Amnesty International), Доклад Amnesty International 2016/17: Права человека в современном мире, 22 февраля 2017, ISBN: 978-0-86210-496-2, доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html [последняя дата доступа 25 октября 2017];

Отже, у офіційних джерелах відсутня інформація про те, що на території Палестини відбуваються відкриті військові дії.

Таким чином, незважаючи на наявність напруженої ситуації з безпекою, на території Держави Палестини, у тому числі в Секторі Газа, на даний час не відбувається відкритий збройний конфлікт між Палестиною та Ізраїлем.

Крім того, під час співбесіди позивач стверджував, що кордон Палестини закритий і неможливо в'їхати та виїхати на територію держави.

Як встановлено з аналізу інформації по країні походження, наземним шляхом до Сектору Газа, не через територію Ізраїлю, можна потрапити з Єгипту (пункт пропуску "Рафах") http://guide.travel.ru/palestine/formalities/travel/, остання дата доступу 20.10.2017, що не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні.

Щодо свободи пересування палестинськими територіями слід зазначити, що ізраїльська влада продовжує підтримувати суворі обмеження свободи пересування, використовуючи для цього блокування доріг, контрольні пости, систему перепусток та збудований Роздільний бар'єр. Існує багато постійних блокпостів, контрольних пунктів з персоналом або без персоналу по всій території Західного берегу ріки Йордан. Ізраїльські військові керують процедурами безпеки в ОСОБА_7 - міжнародному пункті перетину кордону з Йорданії на Західний берег ріки Йордан.

Ізраїль продовжує блокаду Сектору Газа та обмежує палестинців пересуватися територіями між Західним Берегом і Сектором Газа. Для палестинців, які мають прописку в Секторі Газа, впроваджена вимога отримувати дозвіл для перебування на Західному Березі ріки Йордан. Кількість палестинців, які залишали Газу через контрольно-пропускний пункт "Ерез" поступово зменшувалася у зв'язку з тим, що ізраїльська влада не видавала або анулювала перепустки чи затягувала їх видачу.

Ізраїльтяни контролюють пересування людей і вантажів в Газа та з Газа, що шкодить економіці та заважає постконфліктній відбудові. (джерела: Международная Амнистия (Amnesty International), Доклад Amnesty International 2016/17: Права человека в современном мире 22 февраля 2017, ISBN: 978-0-86210-496-2, доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html [последняя дата доступа 25 октября 2017]; Керівництво для роботи з заявами щодо надання притулку. Ізраїль, Сектор Газа та Західний Беріг ріки Йордан. МВС Великої Британії Прикордонне Агентство Великої Британії. 2009 http://www.unhcr.org/refworld/pdfid/498abl642.pdf остання дата доступу 25.10.2017).

Слід зазначити, що Ізраїль вводить обмеження на пересування територією Західного берега у відповідь на ескалацію насилля та як засіб боротьби з тероризмом (джерело: https://ria.ru/world/20170803/.html від 03.08.2017, остання дата доступу 25.10.2017).

Як повідомляється в Доповіді Генерального секретаря ООН, Допомога палестинському народу від 12.05.2016, "на Западном берегу ограничения на передвижение были существенно ужесточены после эскалации насилия в октябре 2015 года, в том числе за счет установления дополнительных преград, таких как контрольно-пропускные пункты и блокпосты израильских сил безопасности. Таким образом, число ограничений по сравнению с периодом до начала последней эскалации насилия выросло на 20 процентов.... многие дополнительные ограничения были впоследствии сняты или ослаблены", http://www.refworld.org.ru/docid/578f6a384.html [последняя дата доступа 25 октября 2017].

Періодичне закриття єгипетською владою з жовтня 2014 року прикордонного пропускного пункту "Рафах" стало наслідком масштабного нападу на півночі Сінаю, яке скоїли палестинські екстремісти, що призвело до загибелі 30 єгипетських військових. "После теракта в этой части полуострова был введен режим ЧП и комендантский час, которые действуют до сих пор, а вооруженные силы совместно с МВД развернули масштабную контртеррористическую операцию". http://tass.ru/mezhdunarodnaya-panorama/3979740 від 28.01.2017, остання дата доступу 25.10.2017.

Джерела інформації по країні походження повідомляють, що в минулому році влада Єгипту значно частіше стала відкривати перехід з Сектору Газа до єгипетських територій та протягом 2017 року прикордонний пункт пропуску "Рафах" неодноразово працював в обох напрямках. (джерела: http://tass.ru/mezhdunarodnaya-panorama/3979740 від 28.01.2017, остання дата доступу 25.10.2017; http://arab.com.ua/ru/palestina-prizyvaet-egipet-otkryt-kpp-refah від 25.04.2017, остання дата доступу 25.10.2017).

Таким чином, на даний час дійсно існує обмеження для палестинців в пересуванні територією Ізраїлю та між Західним Берегом та Сектором Газа. Однак, прикордонний пункт пропуску "Рафах" періодично функціонує і в ці періоди є можливість потрапити до Сектору Газа та виїхати з країни.

На основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні походження (Палестина), співбесід по уточненню викладених позивачем фактів, слід зазначити наступне.

Його побоювання стосовно того, що в разі повернення до Палестини його сім'я може зруйнуватися, оскільки не зможе виїхати до України, не відносяться до конвенційних ознак для надання міжнародного захисту. Як проаналізовано пропускний пункт "Рафах" періодично функціонує. Стан загальної небезпеки не є основою для побоювання, що становить переслідування, у рамках, визначених Конвенцією 1951 року про статус біженців, крім випадків, коли позивач знаходиться у більш серйозній небезпеці ніж інші особи. Стосовно позивача таких обставин не виявлено.

Позивач ніколи не був членом політичних партій, військових формувань чи релігійних організацій, відносно позивача будь-яких насильницьких дій не вчинялось, що також не заперечувалось представником позивача у судовому засіданні.

Документування позивача паспортом, виданим Палестинською адміністрацією, свідчить про наявність державного захисту з боку країни по відношенню до свого громадянина.

Додатково слід зазначити, що позивач у 2016 році уклав шлюб з громадянкою України. Отже, у разі підтвердження позивачем інших підстав, аніж отримання захисту, для легалізації на території України (навчання, возз'єднання сім'ї тощо) він має право діяти відповідно до Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Позивач за власним бажанням в'їхав на територію України з метою навчання у вищому навчальному закладі та має намір його закінчити. Звернувся позивач з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише після відрахування з навчального закладу та втрати легальних підстав для перебування на території України, що свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до п.62 Керівництва, "мигрант - это лицо, которое по причинам, отличающимся от содержащихся в определении, добровольно покидает свою страну, чтобы поселиться в другом месте. Он может быть движим желанием перемен или приключений, семейными или иными причинами личного характера. Если лицо переезжает исключительно по экономическим, соображениям, то оно является экономическим мигрантом, а не беженцем".

Вказана позиція викладена також у постанові Верховного суду від 14.03.2018 по справі № 820/1502/17.

В рішенні Європейського суду у справі Ель-Котта (С-364/11), яке винесено в грудні 2012 року, зазначено, що добровільний виїзд із зони діяльності БАПОР має протиріччя цілі, яку переслідує Женевська конвенція. Сам по собі факт відсутності в такій зоні або добровільне рішення покинути її не можуть розглядатися як припинення допомоги БАПОР. Якщо особа вимушена залишити зону діяльності БАПОР з причин, які не пов'язані з його волею, то така ситуація може привести до висновку, що допомога БАПОР припинена.

Згідно рішення у справі Ель-Котта, палестинський біженець повинен вважатися таким, що вимушено залишив зону діяльності БАПОР, якщо його особиста безпека піддається серйозному ризику та БАПОР не може гарантувати, що умови його життя в цій зоні будуть співрозмірні місії, яка покладена на цю організацію (джерело: Mostafa Abed El Karem El Kott and Others v! Bevandorlasi es Allampolgarsagi Hivatal, C-364/11, European Union: Court of Justice of the European Union, 19 December 2012, available at: http://www.refworld.org/cases,ECJ,50d2d7b42.html [accessed 26 October 2017]).

Враховуючи те, що позивач прийняв добровільне рішення про виїзд з Палестини до України на навчання, він не повідомляє про існування у Палестині для нього серйозного ризику особистої небезпеки, відповідач дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача відсутні об'єктивні причини, які унеможливлюють його повернення до Палестини.

Враховуючи вищевикладене, суд не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Отже, факти, повідомлені позивачем, не є підставою для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Стаття 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що "нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню".

Директива Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (а) смертна кара або приведення її у виконання; (b) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання Позивача в країні походження та (с) серйозна і індивідуальна загроза життю або особистості цивільних осіб з причин повального насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Формування статті 3 Європейської Конвенції та статті 15 Директиви Ради Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/EU співпадають з підставами для надання додаткового захисту у відповідності до п. 13 ч. 1 ст.1 Закону. Отже, якщо повернення до країни походження вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до країни походження, може вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Слід зазначити, що в Директиві 2011/95/ЄС в статті "Суттєва шкода", на яку робиться посилання у визначенні "особи, яка має право на додатковий захист" (стаття 1), йдеться перш за все про суттєвість та індивідуальність загроз життю чи здоров'ю від певних обставин. У зв'язку з цим, додатковий захист може бути застосований лише у випадку наявності загрози життю, безпеці чи свободі позивача, оскільки вони є похідними від вказаних обставин: загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

В ході розгляду заяви встановлено відсутність загрози застосування до позивача смертної кари, фізичного насильства чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в разі повернення до країни походження.

Під час розгляду заяви не отримано інформації про кримінальне переслідування позивача владою Держави Палестини.

Як проаналізовано на території Палестини, не відбувається відкритий збройний конфлікт, який призводить до загальнопоширеного насильства, через які може існувати індивідуальна загроза життю позивача в разі повернення до країни походження.

Довгострокове перемир'я між Ізраїлем та Палестиною триває, переговорний процес між двома державами має позитивну тенденцію у мирному вирішенні існуючих проблем та пошуку компромісу.

Продовжується діяльність з відбудови Сектору Газа (джерела: Генеральная Ассамблея, Помощь палестинскому народу: Доклад Генерального секретаря, 12 мая 2016, А/71 /87-Е/2016/67, доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/578f6a384.html [последняя дата доступа 27 октября 2017];

Совет по правам человека, Доклад Специального докладчика по вопросу о положении в области прав человека на палестинских территориях, оккупируемых с 1967 года, 11 января 2016, А/НRС/31/73, доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/56c43d0f4.html [последняя дата доступа 27 октября 2017].

Ситуативні терористичні акти палестинців та відповідні заходи реагування з боку Ізраїлю не створюють настільки небезпечну ситуацію, щоб були підстави вважати, що для позивача існує серйозна та індивідуальна загроза його життю та особистості виключно в силу самого факту перебування на території міста Хан-Юніс.

При аналізі обставин справи позивача враховано практичний досвід МВС Великої Британії щодо роботи з заявами, про надання притулку, що надходять від вихідців з Палестини, на підставі якого зроблено висновок, що складнощі, з якими стикаються палестинці на окупованих територіях (економічна ситуація, продовольча нестабільність, обмеження на поїздки тощо) разом узяті не досягають того мінімального рівня, за якого може йтися мова про жорстокі переслідування чи серйозну небезпеку або існує мінімальна вірогідність порушення прав особи, у випадку її повернення, відповідно до Статті 3. (див: http://www.unhcr.org/refworld/pdfid/498abl642.pdf, остання дата доступу 05.09.2017).

Доповіді про напружений стан і періоди відсутності безпеки не вказують на те, що буде існувати стійкий характер систематичного порушення прав згідно Статті 3 Європейського суду з прав людини. Надання захисту з причин загального насилля виправдано, лише якщо конкретні обставини, в яких опинився позивач, є такими, що можуть порушувати Статтю 3 у разі повернення. Стосовно позивача таких обставин не виявлено.

Враховуючи вищевикладене, у суду не має вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Палестини буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Палестини. Отже, серед фактів, повідомлених позивачем, немає підстав для визнання особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п. 13 ч.1 ст.1 Закону.

Суд зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладені вище обставини, позивач не надав достатньої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам пунктам 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону.

Таким чином, рішення Державної міграційної служби України від 02.02.2018 № 13-18 про відмову ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, 61058) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057), про скасування рішення - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 22 травня 2018 року.

Суддя Д.А. Волошин