Справа № 805/1307/18-а
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2018-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 р. Справа№805/1307/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Христофоров А.Б. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя про:

- зобов'язання провести поновлення та виплату пенсії за віком з 01.02.2016 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'якове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знадяться в пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів,-

В С Т А Н О В И В:

13.02.2018 року позивач засобами поштового зв'язку звернувся до суду з позовною заявою, яка надійшла на адресу суду 21.02.2018 року, позовні вимоги адресовані до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя про зобов'язання провести поновлення та виплау пенсії за віком з 01.02.2016 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'якове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знадяться в пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. В обґрунтування зазначила, що вона є громадянкою України та пенсіонером за віком з 22.07.1993 року, перебуває на обліку у Центральному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Маріуполя. 01.07.2015 року вона переїхала до Ізраїлю, та з 01.02.2016 року їй припинено виплату пенсії в Україні. Зазначає, що вона має право на отримання пенсії без будь яких обмежень зі сторони пенсійного фонду, а дії останнього щодо припинення виплат є протиправними.

06.04.2018 року відповідачем направлено відзив на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 17.04.2018 року, з якого вбачається, що позивач з 1993 року є пенсіонером за віком, з 01.09.2014 року електронна пенсійна справа була взята на облік до управління та позивач є внутрішньо перемішеною особою, на даний час постійно проживає на території Ізраїлю. Міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення між Україною та Державою Ізраїлем не укладено, заяву про поновлення виплат пенсії особисто не надала, також не надано реєстрації на території України або про відсутність реєстрації, зняття пенсіонера у зв'язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання. А тому відповідач вважає вимоги позивача безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству і, як наслідок, не підлягають задоволенню.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23.02.2018 року позовну заяву було залишено без руху, ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20.03.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 17.04.2018 року, ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 17.04.2018 року відмовлено у задоволені клопотання відповідача про залучення третьої особи та закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.05.2018 року.

Сторони до судового засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Представник позивача надав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача на задоволені позовних вимог наполягає в повному обсязі.

Представник відповідача заявами та клопотаннями до суду не звертався.

На підставі частини дев'ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, 15.05.2018 року суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП НОМЕР_1), громадянка України, відповідно до статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатна здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов'язки.

Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя є суб'єктом владних повноважень - органом виконавчої влади, який в даних правовідносинах здійснює повноваження, покладені Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 06.04. 2011 року №384/2011 (далі за текстом - Положення №384/2011) та відповідно до статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатне здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов'язки.

Сторонами визнано факт отримання права позивача на пенсію за віком з 1993 року.

Судом встановлено, що відповідно до копії паспорту НОМЕР_2 року останнє місце реєстрації позивача значиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.200).

Сторонами не оспорюється факт перебування позивача на обліку Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя та та перебування позивача на постійному місці проживання у державі Ізраїлі.

Після припинення виплат пенсії, позивач звернувся до пенсійного фонду через свого представника з заявою про поновлення виплати пенсії від 13.06.2017 року(а.с.225).

Відповідно до листа Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя №141/М-26-01-01 від 09.08.2017 року (а.с.229), відповідачем зазначено, що пенсійна справа ОСОБА_1 була взята на облік в управлінні з 01.09.2014року на підставі її особистої заяви. Виплата пенсії здійснювалась через відділення Промінвестбанку. З лютого 2016 року розпорядженням по управлінню від 13.01.2016р. на підставі списків отримувачів пенсій з банківської установи, які більше одного року не одержують пенсію, або пенсію за них одержують довірені особи, ОСОБА_1 було змінено спосіб виплати - виплату їй пенсії почали здійснювати через 14 поштове відділення м.Маріуполя. З серпня 2016 року виплата пенсії ОСОБА_1 була зупинена відповідно до п. 4 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (у зв'язку з тривалою неоплатою). Виплата пенсій внутрішньо переміщеним пенсіонерам, здійснюється з урахуванням вимог, визначених в п.1 та п.2 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 №1706 та постановою КМУ №509 від 01.10.2014р. «Про облік внутрішньо переміщених осіб», постановою КМУ №637 від 05.11.2014р. «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», постановою КМУ №365 від 08.06.2016р. «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №167 від 14.03.2016 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014р. №509. Починаючи з 1 липня 2016 року виплата ( продовження виплати) пенсій, що призначені внутрішньо переміщеним особам здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України". Для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно _особисто надати до управління заяву про поновлення виплати пенсії, з відповідними документами. Поновлення виплати пенсії буде здійснено відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ №365 від 08.06.2015 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд приходить до наступного.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Надане вищевказаною статтею право деталізоване у Законах України від 05.11.1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788) та від 09.07.2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058), зокрема, у стаття 1 і 8 відповідно.

Названими правовими нормами Законів визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених Законом № 1788. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами. Право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого Законом № 1058-IV пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Позивач є громадянином України та у відповідності до частини першої статті 26 Закону № 1058, за наявності відповідного страхового стажу, набув право на отримання пенсії за віком, яка була йому призначена пенсійним фондом, що сторонами не оспорюється.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною першою статті 49 Закону № 1058, якими є: виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

За правилами частини другої статті 49 цього Закону № 1058, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Відповідачем припинено випату пенсії з підстав неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд, не перебування позивача, як внутрішньо перемішеної особи, за фактичним місцем перебування.

На звернення позивача з заявою про поновлення виплати пенсії, фактично відмова відповідача у поновленні виплати пенсії позивачу, мотивована тим, що позивач подав відповідну заяву не особисто, а через представника за довіреністю.

Крім того, відповідно до відзиву на адміністративний позов відповідачем зазначено про відсутність Угоди про соціальне забезпечення між урядами Ізраїлю та України.

Постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 року, №509 від 01.10.2014 року, №167 від 14.03.2016 року, № 637 від 05.11.2014 року на які посилається відповідач, приймалися задля забезпечення реалізації положень Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", яким встановлюються гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Позивач дійсно формально підпадає під ознаки, наведенні у статті 1 вказаного Закону, яка визначає поняття внутрішньо переміщеної особи. Втім, отримання цього статусу не є обов'язком, а є правом особи, яка вважає себе переміщеною особою і бажає скористатися відповідними гарантіями.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону №1058, (в редакції до 7 жовтня 2009 року), виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 Закону №1058 (в редакції до 7 жовтня 2009 року), у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Згідно статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України", Конституційний Суд України приймає рішення щодо конституційності актів, зазначених у пункті 1 статті 13 цього Закону. У разі якщо ці акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), вони оголошуються нечинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

В постанові від 12.05.2015 року по справі № 21-180а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону."

Відповідно до частини 3 статті 8 Конституції України, норми Конституції є нормами прямої дії. Вони застосовуються безпосередньо, незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти.

Згідно з положеннями статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина 3 статті 25 Конституції України).

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону №1058, загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до частини 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, позивач, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Крім цього, у рішенні у справі "Пічкур проти України" (Заява № 10441/06), яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі наведеного суд дійшов до висновку про те, що саме з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу відповідне управління Пенсійного фонду України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 статті 44 Закону №1058 , заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою Правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 встановлено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Таким чином, здійснення призначення, перерахунку чи поновлення пенсії здійснюється виключно на підставі заяви особи, якій її призначено, або її законного представника, або представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

При цьому, статтею 242 Цивільного кодексу України визначено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною.

Частиною 3 статті 242 Цивільного кодексу України визначено, що законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа.

При цьому, частинами 1,2 статті 244 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи.

Отже, враховуючи наявність довіреності від 13.06.2017 року, виданої, у тому числі на імя ОСОБА_2, на представлення інтересів позивача, зокрема в органах Пенсійного фонду України, в тому числі з правом подання та підпису відповідних заяв, необхідних для призначення, поновлення пенсії, ОСОБА_1 є представником ОСОБА_2 в розумінні частини 3 статті 242 Цивільного кодексу України, а отже він мав повноваження на звернення до органів Пенсійного фонду України в інтересах позивача для поновлення пенсії.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), №17767/08, п.72, від 19.06.2012 року). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені ст.1 Першого протоколу (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України" (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), №68385/10 та 71378/10), від 26.09.2014 року).

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачу неправомірно було відмовлено у поновлені виплати пенсії, оскільки заяву про поновлення виплати пенсії було подано представником позивача, що передбачено Законом №1058 та Порядком №22-1, крім того Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" після набрання чинності рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року не передбачено таких підстав для припинення виплат або відмови у призначенні пенсії, як проживання за кордоном - в Ізраїлі та відсутність міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем.

Отже, доводи зазначені у відзиві на адміністартивний позов спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для відмови у позовних вимогах.

Позивач просить поновити виплату пенсії за віком в розмірі не меншому за прожитковиц мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Суд вважає, що дійсно відповідачем неправомірно нерозглянуто питання щодо поновлення виплати пенсії позивачу, однак, враховуючи той факт, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати розмір пенсії позивача, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача, буде зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву з врахуванням вищенаведених обставин.

Стосовно позовних вимог в частині зобов'язання відповідача виплатити компенсацію за несвоєчасну виплату та індексацію грошових доходів, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 42 Закону № 1058, для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Відповідно до частини першої статті 46 Закону №1058, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до статтей 1-3 Закону України "Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів (пенсії) у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Таким чином, індексація призначеної пенсії проводиться пенсійним органом щороку, а виплата компенсації здійснюється у разі порушення встановлених строків їх виплати.

Зважаючи на ту обставину, що предметом позову є поновлення виплати пенсії, то вимога про її індексацію та виплату компенсації втрати частини доходів є передчасною.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми закону, якими регулюються спірні відносини, з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про поновлення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог яке полягає у зобов'язанні відповідача повторно розглянути заяву позивача, подану її представником за дорученням, про поновлення виплати пенсії з урахуванням висновків суду.

У відповідності до норм статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та часткового задоволенн позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача понесений судовий збір у сумі 352,40 грн. (50%)

Керуючись статтями 2-15, 31-32, 72-80, 160-161, 168, 171, 173-183, 192-198, 210, 223-225,227-229, 241-246, 250-251, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя (вул.Зелинського, 27а, м. Маріуполь, Донецька область, 87548) про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя повторно розглянути заяву ОСОБА_1, подану представником за дорученням В.Меламед, про поновлення виплати пенсії за віком від 13.06.2017 року.

В іншій часині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя (код ЄДРПОУ 2336754) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 352,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне судове рішення складено 17.05.2018 року.

Суддя Христофоров А.Б.