Справа № 638/4534/18
Суддя: Цвірюк Д. В.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 638/4534/18
Провадження № 2-а/638/381/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді - Цвірюка Д.В..,

за участю секретаря - Соколенко Ю.О.,

представника позивача - Черепанського М.Г.,

відповідача - громадянина РФ ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Головного Управління Державної міграційної служби в Харківській області до громадянина Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 про примусове видворення іноземця за межі України,-

встановив:

Представник Головного Управління Державної міграційної служби в Харківській області звернувся до суду із адміністративним позовом, в якому просить примусово видворити за межі України громадянку Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування адміністративного позову зазначає, що 14.09.2017 року під час перевірки законності перебування іноземних громадян на території м.Ізюм Харківської області було виявлено громадянку Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка знаходиться на території України з порушенням ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Зазначає, що відповідач прибула в Україну 08.03.2014 року разом з мамою громадянкою Російської Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою відвідати свого вітчима громадянина України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, з яким мама знаходиться в шлюбі з 20.07.2002 року і який мешкає у власному будинку за адресою: АДРЕСА_1. До досягнення 18-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_6 територію України не залишала, на даний час перебуває в Україні нелегально. ІНФОРМАЦІЯ_4 народила доньку ОСОБА_6. За порушення правмл перебування іноземних громадян на території України відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП. 29.09.2017 року ГУ ДМС України в Харківській області прийняло рішення про примусове повернення в країну походження громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, яким зобовязано її покинути територію України в термін до 01.11.2017 року.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, повідомила, що має намір оформляти своє проживання в Україні у встановленому законом порядку.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозвязку, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судовим розглядом справи встановлено, що 14.09.2017 року під час перевірки законності перебування іноземних громадян на території м.Ізюм Харківської області було виявлено громадянку Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка знаходиться на території України з порушенням ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

В ході проведення перевірки встановлено, що відповідач прибула в Україну 08.03.2014 року разом з мамою громадянкою Російської Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою відвідати свого вітчима громадянина України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, з яким мама знаходиться в шлюбі з 20.07.2002 року і який мешкає у власному будинку за адресою: АДРЕСА_1. До досягнення 18-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_6 територію України не залишала, на даний час перебуває в Україні нелегально. ІНФОРМАЦІЯ_4 народила у м.Ізюм доньку ОСОБА_6, що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 08.04.2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану о місту Ізюму Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківської області.

За порушення правил перебування іноземних громадян на території України відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП.

29.09.2017 року ГУ ДМС України в Харківській області прийняло рішення про примусове повернення в країну походження громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, яким зобовязано її покинути територію України в термін до 01.11.2017 року.

Пунктом 15 статті 4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-17 передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Стаття 9 вказаного Закону №3773-17 встановлює, що іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобовязані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до частин 2, 3 статті 25 Закону № 3773-17 іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Відповідач із заявою про добровільне повернення до міграційної служби не звертався.

Частинами 1 та 5 статті 26 Закону № 3773-17 визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Частиною 8 статті 26 Закону № 3773-УІ встановлено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Статтею 31 Закону № 3773-17 встановлено вичерпний перелік підстав за яких забороняється примусове повернення чи примусове видворення або видача чи передача іноземця та особи без громадянства. Такими підставами є: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

В поясненні відповідач зазначив, що на територію України прибув в 2015 році з метою навчання. Також, відповідач визнав, що на даний час знаходиться на території України нелегально.

Іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України з підстав та в порядку, що визначені статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», статтею 13 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до ч.1 ст.30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Частиною 1 статті 26 вказаного Закону встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції.

Відповідно до п. 26 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» примусове видворення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Під час вирішення питання про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства судам варто враховувати, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн.

Згідно з ч.1 статті 288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Разом із цим, відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948р.) та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966р.) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

За статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає право особи на повагу до приватного і сімейного життя, відповідно до положень якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частинами 4, 5 статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, суд враховує наявність у відповідача міцних соціальних зв'язків, проживання однією сім'єю з відчимом ОСОБА_5 та мамою ОСОБА_4, які з 20.07.2002 року перебувають у шлюбі, та рідними братами та сестрами, які разом проживають за адресою: АДРЕСА_1, перебування на її утриманні дитини ОСОБА_6, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в Україні у м.Ізюм Харківської області, тобто наявність у відповідача сім'ї, мети та підстав для подальшого проживання на території України. Внаслідок чого наявні підстави для висновку, що примусове видворення відповідача призведе до втручання в право на сімейне життя останньої. В той час, як належних та допустимих доказів на підтвердження того, що таке втручання є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб суду не надано.

Дії відповідача не суперечать інтересам забезпечення безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, про що свідчить відсутність доказів на підтвердження будь-якої протиправної чи аморальної поведінки відповідача протягом її перебування на території України з 2014 року, притягнення до кримінальної або адміністративної відповідальності, окрім притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП.

Також, при вирішенні даного спору, судом враховані вимоги ч.1 ст.151 Сімейного кодексу України, якою визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Згідно ст.150 СК України до обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини належить: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Частиною 2 ст.51 Конституції України закріплено обов'язок батьків утримувати своїх дітей до повноліття.

Стаття 18 Конвенції про права дитини ООН, 1989 р. передбачає, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно приписів Декларації прав дитини ООН, 1959 р. дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України).

Відповідно до ст.291 ЦК України визначено право на сім'ю: Фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я має право на сім'ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім'єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв'язків з членами своєї сім'ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам (ст.3 СК України).

Особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім'ї. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини (ст.4 СК України).

Відповідач порушила порядок перебування на території Україні, а отже порушила законодавство про правовий статус іноземців, однак на момент винесення рішення від 29.09.2017 року начальником ГУ ДМС України в Харківській області її перебування на території України жодним чином не суперечило інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, а також не перешкоджало охороні здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України. Прийняття рішення про примусове повернення до країни походження разом з донькою та заборона вїзду в Україну терміном на 3 роки позбавить відповідача законних підстав для проживання на території України, що унеможливить її повноцінне соціальне та сімейне життя.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Згідно з п. 2 ст. 8 Конвенції органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду за статтею 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод розділення сім'ї відповідача може становити порушення цієї статті оскільки видворення особи з країни, де проживають її близькі члени родини, становить порушення його права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної вище статті Конвенції, і в кожному випадку повинно розглядатися пропорційно переслідуваній меті відповідно до вимог Конвенції.

Право на сім'ю потребує гарантій від усіх випадків втручання незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами.

Вищий адміністративний суд України у рішенні від 17 травня 2016 р. -ухвала № К/800/7556/15 та у рішенні від 06 лютого 2014 р. - ухвала К/800/63060/13 звертає увагу на те, що рішення територіального органу міграційної служби не повинно ґрунтуватися лише на порушенні іноземцем або особою громадянства законного (легального) терміну перебування на Україні.

При розв'язанні спірних правовідносин суд враховує й правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 18.12.1991 року в справі «Мустакім проти Бельгії» (Moustaquim v Belgium) № 12313/86. Суд підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (а саме про департацію) представляли собою втручання в права, захищені ст. 8-1 ЄКПЛ, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність». Крім того, рішення повинні бути «співрозмірні цілям, що переслідуються законом».

Аналогічна позиція у справі «Беррехаб проти Нідерландів» від 21.07.1998 р., де Суд, виходячи із конкретних обставин, вважав, «що не було дотримано належного балансу між інтересами сторін і з цієї причини була відсутня пропорційність між заходами, що застосовувалися владою, та правовими цілями, що переслідувалися».

За таких обставин суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову щодо примусового видворення з України громадянки Російської Федерації ОСОБА_2, так як вказане рішення може призвести до негативних наслідків, зокрема порушення прав, як самого відповідача, так і її малолітньої дитини, яка народилася на території України.

На підставі викладеного, Конституції України, Конвенцією про права дитини ООН 1989 р., приписів Декларації прав дитини ООН, 1959 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., правової позиції Європейського суду з прав людини, ст.ст. 26,30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, ст.ст.150, 151 СК України, ст.291 ЦК України, керуючись ст.ст.6, 8, 9-11, 72-79288, 289, 295 КАС України суд -

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову Головного Управління Державної міграційної служби в Харківській області (, м.Харків, вул.Римарська буд.24) до громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1) про примусове видворення іноземця за межі України - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення буде складено 16.05.2018 року.

Головуючий суддя: Д.В.Цвірюк