Справа № 800/17/17 (800/268/16)
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2018-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року

Київ

справа №800/17/17 (800/268/16)

адміністративне провадження №П/9901/330/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Бившевої Л.І. (головуючий суддя), Гончарової І.А., Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., Шипуліної Т.М., розглянув у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_6 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним і скасування рішення,

секретар судового засідання Савченко А.А.,

представники позивача ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

представник відповідача Ліходій О.О.

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

ОСОБА_6 28.04.2016 (згідно з відтиском календарного штемпелю поштового відділення) подала до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції позов до Вищої ради юстиції, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 31.03.2016 про внесення подання до Верховної ради України про звільнення ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 з посади суддів Апеляційного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги.

У заяві до Верховного Суду від 29.01.2018, яка надійшла 30.01.2018, ОСОБА_6 просить захистити її порушене право шляхом визнання рішення Вищої ради правосуддя від 31.03.2016 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 з посади суддів Апеляційного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги протиправним та нечинним в частині стосовно ОСОБА_6

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА

Позивачка, обґрунтовуючи позовні вимоги, вважає, що рішення відповідача від 31.03.2016 про внесення подання до Верховної ради України про звільнення з посад суддів у зв'язку з порушенням присяги є протиправним.

Свою позицію позивачка обґрунтовує такими аргументами:

Вища рада юстиції всупереч вимог законодавства не прийняла ухвалу про залишення без розгляду висновку Тимчасової спеціальної комісії від 10.06.2015 № 57/02-15, підставою для складення якого є безпідставні заяви до Комісії про проведення перевірки судді, подані особами, які не є суб'єктами звернення з такими заявами, визначеними у частині другій статті 2 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади». Цей аргумент позивачка обґрунтовує положеннями статей 19, 121 Конституції України, статті 1 Закону України «Про прокуратуру», частини третьої статті 84 Закону України «Про судоустрій у статус суддів» (у редакціях, чинних на час виникнення спірних відносин), практикою Європейського суду з прав людини;

заява адвоката ОСОБА_17 до Тимчасової спеціальної комісії подана з порушенням визначеного у частині другій статті 2 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади» строку;

відповідач повинен був припинити розгляд дисциплінарної справи у зв'язку із закінченням строків притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Цей аргумент обґрунтовано посиланням на положення частини першої статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції», частини четвертої статті 87, статті 97 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»;

під час прийняття судових рішень позивачка реалізувала дискреційні повноваження судді і за виконання цих повноважень згідно з нормами міжнародного та національного права її не може бути притягнуто до відповідальності; Вища рада юстиції не довела наявність у позивачки умислу чи грубої недбалості, що є основним елементом для встановлення складу такого проступку як порушення присяги судді. При цьому позивачка посилається на положення Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених резолюцією 2006/23 Економічної та Соціальної ради ООН від 27.07.2006, додатку до рекомендацій CM/REC (2010)12 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів, принципу І (2) (а) (і) Рекомендації № R (94)12 Комітету Міністрів Ради Європи для держав-членів щодо незалежності, ефективності та ролі суддів, Київських рекомендацій Організації з безпеки і співробітництва в Європі щодо незалежності судочинства у Східній Європі, на Південному Кавказі та у Середній Азії (Київ, 23-25 червня 2010 року), статті 124 Конституції України, а також на практику Європейського суду з прав людини;

Вища рада юстиції перевищила свої повноваження та здійснила оцінку доказів матеріалів справи, переглянула судові рішення, тоді як перегляд судових рішень належить виключно до компетенції судів вищої інстанції; Вища рада юстиції у рішеннях від 18.01.2016 № 10/0/15-16, від 01.02.2016 № 229/0/15-16, від 18.02.2016 № 403/0/15-16 застосувала норми міжнародного права вибірково, що свідчить про упереджене ставлення до позивачки, ставить її в нерівне становище з іншими та свідчить про застосування до неї дискримінації за ознаками, відомими Вищій раді юстиції. Цей аргумент обґрунтовано посиланням на положення частини другої статті 6, частини другої статті 19, частин першої і другої статті 55, пункту 14 частини першої статті 92, частини першої статті 127, статті 124, частин першої і другої статті 126, частини першої статті 129 Конституції України (у редакціях, чинних на час виникнення спірних відносин), рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 19-рп/2004 та від 11.03.2011 № 2-рп/2011, пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади», а також на практику Європейського Суду з прав людини;

відповідач не дотримався принципу індивідуальної юридичної відповідальності, оскільки оспорюване рішення стосується відразу п'яти суддів Апеляційного суду м. Києва та 18 кримінальних проваджень, з яких тільки у дев'яти брала участь позивачка. З оспорюваного рішення не можна встановити, які саме дії та які кримінальні справи слугували підставою для висновку про наявність ознак порушення присяги суддів та чому позивачка має нести відповідальність за дії, які могли бути вчинені щодо кримінальних справ, в розгляді яких позивачка участі не брала. При цьому позивачка посилається на положення статті 61 Конституції України, частини другої статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в попередніх редакції та частини другої статті 97 цього Закону в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»;

відповідач порушив строк оприлюднення рішення, що призвело до грубого порушення права позивачки на отримання відомостей про себе, на ефективну реалізацію судового захисту трудових прав, права на достатній життєвий рівень та на належний процес, що є частиною принципу верховенства права. При цьому позивачка посилається на положення частини першої статті 19, частини третьої статті 32 Конституції України, частини четвертої статті 24 Закону України «Про Вищу раду юстиції», практику Європейського суду з прав людини;

Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» не міг бути застосований до суддів апеляційного суду, оскільки у його статті 3 наведено вичерпний перелік випадків (юридичних фактів), за яких суддя суду загальної юрисдикції підлягав перевірці Тимчасовою спеціальною комісією. Прийняття рішення суддями апеляційної інстанції про залишення без змін ухвал слідчих суддів судів першої інстанції про обрання запобіжного заходу підозрюваним у вигляді тримання під вартою в цьому переліку відсутнє;

прокурор, який є суб'єктом подання скарги до Тимчасової спеціальної комісії, представляв сторону обвинувачення у відповідних клопотаннях, судові рішення за розглядом яких були предметом перевірки у дисциплінарному провадженні, однак своїм процесуальним правом на оскарження в апеляційному порядку ухвали слідчого судді не скористався, що свідчить про згоду сторони обвинувачення з таким судовим рішенням, а отже про згоду із судовими рішеннями суду апеляційної інстанції, якими залишено без змін рішення слідчих суддів.

У письмових запереченнях проти позову відповідач просить відмовити в його задоволенні повністю. Вважає, що Вища рада юстиції діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Свою позицію відповідач обґрунтовує такими аргументами:

прокурор та експерт Всеукраїнського благодійного фонду «Українська правнича фундація» ОСОБА_21 мали право звернутися до Тимчасової спеціальної комісії із заявою про проведення перевірки стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_34, ОСОБА_11, ОСОБА_6 через те, що ці судді залишили без змін ухвали слідчих суддів про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваних у зв'язку з їх участю в масових акціях протесту; наявність скарг або заяв осіб, стосовно яких суддею були винесенні зазначені судові рішення, не є обов'язкової передумовою звернення прокурора та експерта Всеукраїнського благодійного фонду «Українська правнича фундація» до Тимчасової спеціальної комісії. При цьому відповідач посилається на положення статті 121 Конституції України, статей 1, 4 , 6 і 54 Закону України «Про прокуратуру», частин другої і четвертої статті 2, частини другої статті 4 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади»;

заяви заступника Генерального прокурора Шокіна В.М. та експерта Всеукраїнського благодійного фонду «Українська правнича фундація» ОСОБА_21 за формою та змістом відповідають вимогам частин другої і третьої статті 2 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні»; за змістом частини четвертої статті 2 цього Закону відповідність заяви вимогам закону визначає Тимчасова спеціальна комісія; відповідно до частини другої статті 7 цього Закону висновок Тимчасової спеціальної комісії про порушення суддею присяги є обов'язковим для розгляду Вищою радою юстиції;

при накладенні такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення судді за порушення присяги підлягає застосуванню трирічний строк давності, визначений у частині четвертій статті 96 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд». Верховний Суд України у постанові від 12.04.2016 (справа № П/800/485/15) виклав висновок про правильність застосування Вищою радою юстиції трирічного строку давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності;

Вища рада юстиції не порушила принципу індивідуального характеру юридичної відповідальності особи, який за змістом частини другої статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI полягає у тому, що при обранні дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Посилаючись на положення частини четвертої статті 31 та статті 375 Кримінального процесуального кодексу України, відповідач наголошує на тому, що позивачка, входячи до складу колегії суду, якою здійснювалося кримінальне провадження, не виявила незгоду з постановленими судом ухвалами, про які йдеться в оспорюванному рішенні Вищої ради юстиції;

твердження позивачки про недоведеність Вищою радою юстиції наявності у неї умислу чи грубої недбалості, що, на думку позивачки є основним елементом для встановлення складу такого проступку як порушення присяги судді, є безпідставними. Посилаючись на положення частини першої статті 129 Конституції України, частини другої статті 32, статей 54, 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Бангалорських принципів поведінки суддів від 19.05.2006, схвалених резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27.07.2006 № 2006/23, принципу V, викладеного у Рекомендації № (94) 12 «Незалежність, дієвість та роль суддів», ухваленій Комітетом Міністрів Ради Європи на 518 засіданні заступників міністрів 13.10.1994, відповідач наголошує на тому, що Вища рада юстиції, з огляду на порушення суддею ОСОБА_6 норм кримінального процесуального законодавства України та неврахування практики Європейського суду з прав людини, вивчила матеріали дисциплінарної справи, характеристику судді, надала оцінку письмовим та усним поясненням судді та дійшла висновку, що зазначені обставини свідчать про недотримання суддею присяги, яка зобов'язує суддю об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади; Вища рада юстиції не зобов'язана встановлювати умисел чи грубу недбалість в діях судді, оскільки поняття «порушення присяги» складається з інших ознак;

перевірка Тимчасової спеціальної комісії, а в подальшому розгляд висновку Тимчасової спеціальної комісії Вищою радою правосуддя, передбачені Законом України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» щодо виключного переліку справ та судових рішень. Вища рада юстиції не здійснювала перегляду судових рішень та їх оцінки на предмет правомірності, а надала оцінку діям судді при розгляді справи щодо дотримання присяги, зокрема, дотримання суддею вимог щодо об'єктивного, неупередженого та незалежного здійснення правосуддя.

Позивач у відповіді на заперечення відповідача зазначає такі аргументи:

дисциплінарне провадження не могло порушуватися за заявами, поданими від імені юридичної особи, підписаними особами, які не мають відповідних повноважень; за змістом частини першої статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина і держави. Відповідач не надав доказів звернення заступника Генерального прокурора України із заявою до Тимчасової слідчої комісії саме в інтересах держави або громадянина; заступник Генерального прокурора України ОСОБА_22 при поданні заяви до Тимчасової спеціальної комісії не діяв як представник юридичної особи - Генеральної прокуратури України, оскільки станом на час подання заяви їм не був і не мав повноваження діяти від імені юридичної особи, тому заява до Тимчасової спеціальної комісії не є заявою юридичної особи; так само і експерт Всеукраїнського благодійного фонду «Українська Правнича Фундація» ОСОБА_21 при поданні заяви до Тимчасової спеціальної комісії не діяв як представник цієї юридичної особи, оскільки не був керівником юридичної особи і не мав відповідних повноважень;

притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності за порушення присяги відповідно до Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в України» містить ризики вибіркового правосуддя, оскільки порушеннями визнаються тільки дії, вчинені в певний часовий період. Однак такі самі дії судді, вчинені до та після цього періоду, а також стосовно осіб, які не були учасниками масовий акцій протесту, порушенням присяги судді не визнаються. Такий підхід до оцінки дій суддів має ознаки політичної дискримінації, політичної спрямованості і дає підстави для твердження про порушення вимог статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» не відповідає Конституції України, оскільки підписаний виконуючим обов'язків Президента України - особою, статус якої не визначений Конституцією України;

розгляд Тимчасовою спеціальною комісією матеріалів стосовно судді ОСОБА_6 10.06.2015 відбувся поза межами строку повноважень комісії, яка була сформована 03.06.2014 - з часу призначення дев'яти її членів і припинила свої повноваження за закінченням одного року з дня її формування. Розгляд матеріалів здійснено з порушенням принципу «орган встановлений законом», визначеного усталеною практикою Європейського суду з прав людини, що свідчить про порушення права позивача на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

дисциплінарне провадження проти позивача відкрито на підставі Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», якого не існувало на час постановлення позивачкою у складі колегії суддів ухвал за результатами розгляду апеляційних скарг на ухвали слідчих суддів, що свідчить про порушення принципу правової визначеності, оскільки дисциплінарне провадження не могло бути передбачуваним і обґрунтованим;

постанова Верховного Суду України від 12.04.2016, на яку посилається відповідач в обґрунтування правильності застосування Вищою радою юстиції при накладенні такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення за порушення присяги судді трирічного строку давності, визначеного у частині четвертій статті 96 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», не повинна враховуватися, оскільки ця постанова не приймалася за результатом розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017), Кодекс адміністративного судочинства України у чинній редакції не встановлює обов'язковості застосування Верховним Судом постанов Верховного Суду України як тих, що містять висновки щодо застосування норм права, так і тих, що їх не містять; Вища рада юстиції та її правонаступник - Вища рада правосуддя під час здійснення дисциплінарних проваджень по різному застосовують положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пункт 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» в частині строків притягнення суддів до відповідальності, що порушує принцип юридичної визначеності, порушує право судді на захист, створює підстави для висновків про дискримінаційний підхід;

Вища рада юстиції мала застосувати строки застосування до судді дисциплінарного стягнення, визначені у частині четвертій статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (у редакції, чинній на час позивачкою дій, за які застосовано дисциплінарне стягнення), оскільки норма статті 96 цього Закону (у редакції Закону, що діє з 28.03.2015) встановлює інші більші строки застосування дисциплінарного стягнення та зважаючи на положення статті 58 Конституції України, не має зворотної сили в часі;

Вища рада юстиції безпідставно здійснила одне дисциплінарне провадження стосовно одразу п'яти суддів, у рішенні не розмежувала індивідуальну відповідальність кожного з суддів, у тому числі позивачки, не визначили індивідуальної відповідальності кожного з цих суддів;

викладення окремої думки є правом судді, навіть якщо суддя не згоден із судовим рішенням, тому визначити окрему особисту позицію кожного судді зі складу колегії суддів з приводу ухваленого судового рішення неможливо. Тому суддя, який брав участь у складі колегії суддів під час ухвалення судового рішення, не може бути притягнутий до відповідальності;

після набрання чинності Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-XII, яким вперше було введено поняття «присяга судді», до якої приводилися вперше призначені судді, всі раніше обрані до Київського міського суду члени до присяги не приводились в силу принципу незворотності Закону в часі; згідно із Законом України від 21.06.2001 № 2534-ІІІ редакція змісту присяги судді, визначена у статті 10 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-XII, була змінена; під час дії статті 10 цього Закону позивачка була обрана безстроково суддею Апеляційного суду міста Києва і до присяги не приводилася, оскільки закон не вирішував питання прийняття присяги такими суддями; на час постановлення колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвал у 2014 році, що стали предметом розгляду Тимчасової спеціальної комісії, а згодом і Вищої ради юстиції, зміст присяги визначався у статті 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і передбачав складення присяги лише вперше призначеними особами на посаду судді; Вища рада юстиції у спірному рішенні не вказала, який з трьох наведених редакцій присяги судді порушила позивачка, не встановила змісту присяги, не встановила факту приведення/прийняття/складення позивачкою присяги;

притягнення судді до відповідальності за ухвалені судові рішення можливе лише у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону, на що вказують Київські рекомендації Організації з безпеки і співробітництва в Європі щодо незалежності судочинства у Східній Європі, на Південному Кавказі та у Середній Азії (Київ, 23-25 червня 2010 року), Декларація щодо принципів незалежності судової влади, прийнята Конференцією голів Верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о. Брюні, Хорватія, 14.10.2015); відповідач не надав доказів злочинного наміру або грубої недбалості чи навмисного порушення закону суддею ОСОБА_6 при прийнятті колегіями суддів Апеляційного суду міста Києва, до складу яких вона входила, ухвал про залишення без змін ухвал слідчих суддів про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою;

висновки щодо порушення позивачкою присяги судді Вища рада юстиції обґрунтовує неправильним застосуванням нею у складі колегії суддів кримінального процесуального законодавства під час перегляду в апеляційному порядку рішень слідчих суддів про застосування запобіжних заходів, перевіряючи таким чином оцінку судом доказів, законність та обґрунтованість судових рішень, а не дії конкретного судді; виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд;

висновки відповідача про те, що докази, на підставі яких ґрунтуються рішення колегій суддів, в складі яких брала участь позивачка, не підтверджують наявності обґрунтованих підозр у вчиненні кримінального правопорушення особами, не відповідають наявним у матеріалах справи та фактичним обставинам; позивачка у складі колегії суддів при апеляційному розгляді та постановленні судових рішень (ухвал) належним чином виконувала покладені на неї Кримінальним процесуальним кодексом України обов'язки, не допустила будь-яких істотних чи неістотних порушень норм матеріального або процесуального закону при здійсненні правосуддя, розглядала апеляційні скарги протягом строку, встановленого законом, не порушували вимог стосовно неупередженого розгляду клопотань, не порушувала правил суддівської етики, що могло б підірвати авторитет правосуддя, не розголошувала таємниць, що охороняються законом, у тому числі таємниці нарадчої кімнати;

Вища рада юстиції застосувала до позивачки непропорційний вид дисциплінарного стягнення, оскільки не врахувала, що позивачка з часу призначення на посаду судді і за весь період роботи жодного разу не притягувалась до дисциплінарної відповідальності, працювала у складі колегії суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду м. Києва, розглядала справи різної категорії складності у визначені процесуальним законом строки, з дотриманням принципу верховенства права, різним керівництвом суду характеризувалась позитивно, має повагу у колективі, неодноразово заохочувалась за сумлінну професійну роботу;

Вища рада юстиції застосувала до позивачки обмеження щодо доступу до професії, які полягали у тривалому невирішенні заяви про звільнення її з посади у відставку, що є порушенням її права на приватне життя; резонансне і гучне звільнення позивачки з посади судді парламентом на підставі прийнятого рішення Вищої ради юстиції у зв'язку з порушенням нею присяги, беззаперечно стосувалось питань поваги до приватного життя позивачки, яке гарантовано статтею 8 Європейської конвенції з прав людини.

ІІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Вищий адміністративний суд України постановою від 09.06.2016 адміністративний позов задовольнив. Визнав незаконним та скасував рішення Вищої ради юстиції від 31.03.2016 № 709/0/15-16 у частині внесення подання про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Апеляційного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.

Верховний Суд України постановою від 22.11.2016 постанову Вищого адміністративного суду України від 09.06.2016 скасував, а справу передав на новий розгляд до цього ж суду.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, позовні заяви в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд ухвалою від 15.01.2018 прийняв до провадження адміністративну справу та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 12.02.2018; замінив відповідача у справі - Вищу раду юстиції її правонаступником - Вищою радою правосуддя.

До Верховного Суду 30.01.2018 надійшла заява ОСОБА_6 від 29.01.2018, в якій вона просить провести судове засідання за її відсутності, врахувавши надані її представниками пояснення та відповідь на заперечення відповідача.

Верховний Суд 12.02.2018 у судовому засіданні оголосив перерву до 06.03.2018 - 09.00 год. Судове засідання Верховного Суду 06.03.2018 не відбулося у зв'язку з відсутністю повного складу колегії суддів через те, що суддя Верховного Суду Олендер І.Я. брав участь як делегат у XV черговому з'їзді суддів України. Судове засідання призначено на 12.03.2018 о 14.00 год. Верховний Суд 12.03.2018 оголосив перерву в судовому засіданні до 23.04.2018, 11.00 год. Верховний Суд 23.04.2018 оголосив перерву до 14.05.2018, 11.00 год.

IV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Згідно з постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів обласних та Київського міського судів України» від 21.11.1992 № 2815-XII ОСОБА_6 обрана членом Київського міського суду.

Згідно з постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 26.12.2002 № 413-IV ОСОБА_6 обрана безстроково на посаду судді Апеляційного суду міста Києва.

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів, до якої входила суддя ОСОБА_6, прийняла ухвали про залишення без змін ухвал слідчих суддів про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою:

1) від 06.02.2014 у справі № 11-сс/796/175/2014 (головуючий суддя у справі ОСОБА_6) про залишення без змін ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва Дамарацької А.В. від 21.01.2014 у справі № 759/919/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_24;

2) від 11.02.2014 у справі № 11-сс/796/192/2014 (головуючий суддя у справі ОСОБА_6) про залишення без змін ухвали слідчого судді Солом'янського районного суду міста Києва Демидовської А.І. від 22.01.2014 у справі № 760/1318/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_25;

3) від 11.02.2014 у справі № 11-сс/796/207/2014 (головуючий суддя у справі ОСОБА_6) про залишення без змін ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва П'ятничук І.В. від 24.01.2014 у справі № 759/1044/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_26;

4) від 05.02.2014 у справі № 11-сс/796/223/2014 про залишення без змін ухвали слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва Котовича О.Л. від 24.01.2014 у справі № 754/1229/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_27;

5) від 11.02.2014 у справі № 11сс/796/277/2014 про залишення без змін ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва Калініченко Л.С. від 27.01.2014 у справі № 752/1463/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_28;

6) від 04.02.2014 у справі № 11-сс/796/204/2014 про залишення без змін ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Сіромашенко Н.В. від 21.01.2014 у справі № 761/2134/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_29;

7) від 26.12.2013 у справі № 11-сс/796/2206/2013 про залишення без змін ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Волокітіної Н.Б. від 10.12.2013 у справі № 761/32898/13-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_30;

8) від 07.02.2014 у справі № 11-сс/796/270/2014 про залишення без змін ухвали слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва Журавської О.В. від 24.01.2014 у справі № 754/1228/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_31

9) від 07.02.2014 у справі № 11-сс/796/271/2014 про залишення без змін ухвали слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва Татаурової І.М. від 24.01.2014 у справі № 754/1232/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_32

Експерт Всеукраїнського благодійного фонду «Українська Правнича Фундація» ОСОБА_21 та заступник Генерального прокурора України ОСОБА_22 звернулися до Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції із заявами від 13.10.2014 та від 10.12.2014 відповідно про проведення спеціальної перевірки суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_34 ОСОБА_11, ОСОБА_6 на підставі пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади».

Тимчасова спеціальна комісія з перевірки суддів провела спеціальну перевірку суддів, за результатами якої ухвалила висновок від 10.06.2015 № 57/02-15, згідно з яким визнала в діях суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_34 порушення присяги судді.

Членом Вищої ради юстиції ОСОБА_33 складено висновок від 15.09.2015 щодо наявності підстав для відкриття дисциплінарної справи стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_34, ОСОБА_11, ОСОБА_6 за висновком Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів від 10.06.2015 № 57/02-15.

Дисциплінарна секція Вищої ради юстиції 06.10.2015 дійшла висновку рекомендувати Вищій раді юстиції прийняти рішення про відкриття дисциплінарної справи стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_34, ОСОБА_11, ОСОБА_6

Вища рада юстиції ухвалою від 15.10.2015 № 742/0/15-15 відкрила дисциплінарну справу стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_34, ОСОБА_11, ОСОБА_6

У зв'язку з розглядом Вищою радою юстиції дисциплінарної справи у порядку статті 25 Закону України «Про Вищу раду юстиції»: згідно з листами від 02.11.2015 № 7543/0/915, від 06.11.2015 № 7858/0/915, від 02.11.2015 № 7545/0/9-15 витребувано та одержано інформацію від Апеляційного суду міста Києва: про прядок формування складу колегій та визначення судді-доповідача для розгляду апеляційних скарг на ухвали слідчих суддів про застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою щодо зазначених підозрюваних у кримінальних провадженнях; копії паспортів, довідки про роботу згідно із записами у трудових книжках, копії актів про призначення (обрання) на посади суддів; характеристики, статистичні показники роботи зазначених суддів за останні три роки; згідно з листом від 02.11.2015 № 7544/0/9-15 витребувано та одержано від Вищої кваліфікаційної комісії суддів України інформацію щодо кількості скарг (заяв) та результатів їх розгляду стосовно зазначених суддів Апеляційного суду міста Києва.

Суддя ОСОБА_6 09.11.2015 направила Вищій раді юстиції письмові пояснення щодо розгляду дисциплінарної справи, відкритої за висновком Тимчасової спеціальної комісії від 10.06.2015 № 57/02-15. Згідно з реєстраційно-контрольною карткою № Б-828/0/6-15 ці пояснення надійшли до Вищої ради юстиції 09.11.2015.

Дисциплінарна секція Вищої ради юстиції надала висновок від 01.03.2016, згідно з яким рекомендувала Вищій раді юстиції прийняти рішення про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_13 та ОСОБА_34 з посад суддів Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги.

Вища рада юстиції згідно з листом від 24.03.2016 № 4045/0/0-16 запросила суддю ОСОБА_6 на засідання 31.03.2016 о 10.00 год., до порядку денного якого включено питання про розгляд дисциплінарної справи, відкритої за висновком Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів від 10.06.2015 № 57/02-15 про наявність у діях суддів ознак порушення присяги.

Апеляційний суд міста Києва 30.03.2016 надіслав на адресу Вищої ради юстиції лист від 30.03.2016 на № 4043/0/9-16 від 24.03.2016, в якому повідомив, що суддя ОСОБА_6 в телефонному режимі 29.03.2016 повідомлена про час та місце проведення засідання Вищої ради юстиції, що відбудеться 31.03.2016 о 10.00 год. за адресою: вул. Студентська, 12-а. м. Київ.

ОСОБА_6 надала Вищій раді юстиції додаткові пояснення від 30.03.2016, до яких додала довідку Апеляційного суду міста Києва від 15.06.2015 № 329/0323/15 про відсутність в матеріалах особової справи і трудовій книжці даних про приведення судді ОСОБА_6 до присяги судді, а також лист Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України від 15.06.2015 № 454 про те, що у стенограмах пленарних засідань Верховної Ради України, постановах і матеріалах до них та в інших документах Верховної Ради України за 1991-2002 роки дані про приведення судді ОСОБА_6 до присяги та підписання нею присяги відсутні.

На засіданні Вищої ради юстиції 31.03.2016 був присутній представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8, що підтверджується витягом з протоколу № 8 засідання Вищої ради юстиції від 31.03.2016.

Вища рада юстиції прийняла рішення від 31.03.2016 № 709/0/15-16 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_34 з посад суддів Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги.

Підставою для рішення про внесення такого подання слугував висновок Вищої ради юстиції про обґрунтованість висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції від 10.06.2015 № 57/02-15. Вища рада юстиції встановила, що судді ОСОБА_6, ОСОБА_12., ОСОБА_11., ОСОБА_13, ОСОБА_34 не дотрималися присяги судді, яка зобов'язує суддю об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади. Допущені суддями порушення закону порочать звання судді, викликають сумнів у їхній об'єктивності та неупередженості.

Вища рада юстиції встановила, що суддя ОСОБА_6 була головуючим у трьох справах: № 11-сс/796/175/2014 (підозрюваний ОСОБА_24); № 11-сс/796/192/2014 (підозрюваний ОСОБА_25); № 11-сс/796/207/2014 (підозрюваний ОСОБА_26), а також брала участь у розгляді шести справ у складі колегій: № 11-сс/796/2206/2013 (підозрюваний ОСОБА_30.); № 11-сс/796/204/2014 (підозрюваний ОСОБА_29.); № 11-сс/796/223/2014 (підозрюваний ОСОБА_27); № 11-сс/706/270/2014 (підозрюваний ОСОБА_31); № 11-сс/796/271/2014 (підозрюваний ОСОБА_32); № 11-сс/796/277/2014 (підозрюваний ОСОБА_28.).

Вища рада юстиції під час розгляду матеріалів дисциплінарного провадження стосовно суддів, у тому числі судді ОСОБА_6, які входили до складу колегій суду Апеляційної інстанції міста Києва, дійшла висновків про те, що слідчі судді застосували запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою в супереч нормам Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України, Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини. Залишаючи без змін ухвали слідчих суддів першої інстанції, судді Апеляційного суду м. Києва, у тому числі суддя ОСОБА_6, порушили норми кримінального процесуального законодавства України та не врахували практики Європейського суду з прав людини. Незважаючи на те, що слідчі судді у вищезгаданих справах обрали підозрюваним запобіжні заходи з порушенням прав особи в кримінальному провадженні, судді апеляційного суду дійшли висновку, що під час постановлення ухвал слідчими суддями не було допущено істотних порушень норм Кримінального процесуального кодексу України. Залишаючи без змін ухвали слідчих суддів першої інстанції, судді Апеляційного суду міста Києва, у тому числі суддя ОСОБА_6, не забезпечили повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановили необґрунтовані судові рішення, що не відповідають нормам Кримінального процесуального кодексу України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини та свідчать про порушення останніми присяги судді.

Вища рада юстиції у спірному рішенні встановила невиконання суддями, зокрема, суддею ОСОБА_6, обов'язку судді, визначеного у частині другій статті 32 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (у редакції, чинній на час розгляду судом апеляційної інстанції, до складу якого входила суддя ОСОБА_6, вищезазначених справ), додержуватися присяги судді, зміст якої наведений у частині першій статті 55 цього Закону та якому кореспондує зміст присяги, наведений у частині першій статті 56 цього Закону (у редакції, чинній на час прийняття Вищою радою юстиції спірного рішення).

Вища рада юстиції зазначила, що доводи і твердження суддів апеляційної інстанції, зокрема судді ОСОБА_6, наведені у письмових поясненнях, не спростовують вчинених ними порушень закону, які знайшли підтвердження під час проведення перевірки Тимчасовою спеціальною комісією та при розгляді дисциплінарної справи Вищою радою юстиції. Вища рада юстиції наголосила на тому, що у Висновку № 1 (2001) від 23.11.2001 Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судової влади та незмінюваності суддів, незалежність суддів є прерогативою чи привілеєм, що надається не на користь власних інтересів судді, а для забезпечення верховенства права та в інтересах тих осіб, які прагнуть та очікують правосуддя. Судді, зокрема суддя ОСОБА_6, невиконанням покладених на них професійних обов'язків під час гострого соціального конфлікту в Україні з 21.11.2013 по 22.02.2014 завдали істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави.

При цьому Вища рада юстиції, посилаючись на положення частини четвертої статті 96 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», встановила, що строк застосування дисциплінарного стягнення до вказаних суддів не сплив.

Вища рада юстиції зазначила, що висновок Тимчасової спеціальної комісії про наявність ознак порушення присяги у діях суддів ОСОБА_11 (головуючий суддя), ОСОБА_6, ОСОБА_12 при розгляді справи стосовно ОСОБА_27 є необґрунтованим та не може бути покладений в основу рішення Вищої ради юстиції.

Щодо справи № 11-сс/796/2206/2013, в якій залишено без змін ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Волокітіної Н.Б. від 10.12.2013 у справі № 761/32898/13-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_30, справи № 11-сс/796/270/2014, в якій залишено без змін ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва Журавської О.В. від 24.01.2014 у справі № 754/1228/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_31, справи № 11-сс/796/223/2014, в якій залишено без змін ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва Котовича О.Л. від 24.01.2014 у справі № 754/1229/14-к про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_27, Вища рада юстиції не встановила в діях суддів ознак порушення присяги.

V. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 131 розділу VIII «Правосуддя» Конституції України (у редакції, чинній до 30.09.2016) в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.

За пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (у редакції, чинній до 30.09.2016) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 15.01.1998 № 22/98-ВР Вища рада юстиції є колегіальним, постійно діючим, незалежним органом, відповідальним за формування незалежного високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі, а також за прийняття рішень стосовно порушень суддями і прокурорами вимог щодо несумісності та у межах своєї компетенції про їх дисциплінарну відповідальність.

За частиною першою статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 15.01.1998 № 22/98-ВР (у редакції, чинній на час розгляду питання про звільнення судді ОСОБА_6 з посади) питання про звільнення судді, зокрема, з підстави, передбаченої пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею присяги), Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншого суб'єкта у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою.

З 11.04.2014 набрав чинності Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» від 08.04.2014 № 1188-VII, який, згідно з його преамбулою, визначає правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції як тимчасового посиленого заходу з використанням існуючих процедур розгляду питань про притягнення суддів судів загальної юрисдикції до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади у зв'язку з порушенням присяги з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості.

Відповідно до статті 1 цього Закону метою перевірки суддів є: 1) утвердження верховенства права в суспільстві та законності у діяльності судів; 2) відновлення довіри до судової влади в Україні; 3) з'ясування фактів, що свідчать про порушення суддями присяги, наявність підстав для притягнення суддів до дисциплінарної або кримінальної відповідальності; 4) утвердження в діяльності суддів принципів незалежності та неупередженості.

За змістом частин другої і третьої статті 4 зазначеного закону з метою реалізації цього Закону утворюється Тимчасова спеціальна комісія у складі 15 членів. Тимчасова спеціальна комісія здійснює свою діяльність на підставі цього Закону, відповідно до Регламенту Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції, що затверджується на першому засіданні Тимчасової спеціальної комісії.

Відповідно до частини першої статті 2 цього Закону перевірка суддів проводиться протягом одного року з дня формування складу Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції, що утворюється у порядку, визначеному статтею 4 цього Закону.

Згідно з частиною другою статті 2 цього Закону заяви про проведення перевірки індивідуально визначеного судді (суддів) згідно із статтею 3 цього Закону подаються юридичними або фізичними особами у письмовій формі до Тимчасової спеціальної комісії протягом шести місяців з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення про її утворення та повинні містити відомості, визначені у цій нормі.

За частиною четвертою статті 2 цього Закону Тимчасова спеціальна комісія може повернути заяву заявнику без розгляду лише у разі, якщо до такої заяви не додано копій судових рішень або якщо заява не відповідає вимогам, встановленим цим Законом. Заявник не позбавляється права повторно звернутися із такою заявою після виправлення зазначених недоліків.

Відповідно до частини п'ятої статті 2 цього Закону заяви, що надійшли після закінчення визначеного цією статтею строку, а також заяви, щодо яких Тимчасова спеціальна комісія не встигла прийняти рішення до закінчення своїх повноважень, передаються до Вищої ради юстиції для продовження їх розгляду за загальною процедурою.

Відповідно до пунктів 2 і 3 частини першої статті 3 цього Закону суддя суду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів таких рішень:

про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків, рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій про перегляд обвинувальних вироків, наслідком якого не було їх скасування, щодо осіб, які визнані політичними в'язнями, за дії, пов'язані з їх політичною та громадською діяльністю;

про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв'язку з їх участю у таких акціях.

Згідно з частинами першою і другою статті 7 цього Закону за результатами перевірки суддів Тимчасова спеціальна комісія ухвалює висновок, який повинен бути обґрунтованим і який оприлюднюється на офіційному веб-сайті Вищої ради юстиції. Висновок Тимчасової спеціальної комісії про порушення суддею присяги разом із матеріалами перевірки направляється Вищій раді юстиції для розгляду та прийняття нею рішення у строк не більше трьох місяців з дня надходження висновку у порядку, визначеному законом. Порушення даного строку Вищою радою юстиції не є підставою для припинення процедури перевірки судді. Суддя має право на оскарження рішення Вищої ради юстиції в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України. Висновок Тимчасової спеціальної комісії про порушення суддею присяги є обов'язковим для розгляду Вищою радою юстиції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 27 Закону України «Про вищу раду юстиції» Вища рада юстиції приймає такі акти як подання про звільнення суддів з посади.

У частині четвертій статті 24 цього Закону визначено, що рішення Вищої ради юстиції оголошується публічно, безпосередньо після його винесення та оприлюднюється на офіційному веб-сайті Вищої ради юстиції не пізніше ніж на наступний день із дня його прийняття.

Згідно з частиною другою статті 96 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (у редакції, чинній на час вирішення Вищою радою юстиції питання про звільнення судді ОСОБА_6) під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до частин першої і другої статті 116 цього Закону у зазначеній редакції відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади у зв'язку з порушенням ним присяги судді. Факти, що свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищою радою юстиції. Звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України «Про Вищу раду юстиції».

У пункті 4 статті 54 цього Закону (у редакції, чинній на час розгляду судом апеляційної інстанції, до складу якого входила суддя ОСОБА_6, зазначених справ) визначено, що суддя зобов'язаний додержуватися присяги судді.

Згідно з частиною першою статті 55 цього Закону у зазначеній редакції особа, вперше призначена на посаду судді, набуває повноважень судді після складення присяги судді такого змісту: «Я, (ім'я та прізвище), вступаючи на посаду судді, урочисто присягаю об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади».

Відповідно до частини другої статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (у редакції, чинній на час розгляду судом апеляційної інстанції, до складу якого входила суддя ОСОБА_6, зазначених справ) порушенням суддею присяги є, зокрема, вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.

Відповідно до пунктів 18, 19 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН 29.11.1985 та 13.12.1985, судді можуть бути тимчасово усунуті від посади або звільнені тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов'язки чи поведінки, невідповідної до посади, яку вони займають. Усі процедури покарання, усунення від посади і звільнення мусять визначатися відповідно до встановлених правил судової поведінки.

Згідно з частиною другою статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII, чинного з 27.02.2015) провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 96 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII, чинного з 27.02.2015) дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

Згідно з частиною четвертою статті 31 Кримінального процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття судом апеляційної інстанції ухвал) кримінальне провадження в апеляційному порядку здійснюється колегіально судом у складі не менше трьох професійних суддів, крім випадків, передбачених частиною дев'ятою цієї статті, при цьому кількість суддів має бути непарною.

Відповідно до статті 375 цього Кодексу у зазначеній редакції судове рішення ухвалюється простою більшістю голосів суддів, що входять до складу суду. Якщо рішення ухвалюється в нарадчій кімнаті, відповідні питання вирішуються за результатами наради суддів шляхом голосування, від якого не має права утримуватися ніхто з суддів. Головуючий голосує останнім. У разі ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті його підписують усі судді. Кожен суддя з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

VI. ОЦІНКА СУДУ

Верховний Суд України, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, у постанові від 22.11.2016 зазначив, що з огляду на існування спеціально створеного органу, правоможного здійснювати дисциплінарне провадження щодо судді за порушення присяги та чітко регламентованої Законом процедури такого провадження, у разі незгоди і оскарження суддею до адміністративного суду рішення Вищої ради юстиції про внесення подання про звільнення суддів з посади, суд повинен піддати оскаржене рішення зовнішньому судовому контролю, однак не може розглядати ті питання, які вирішуються компетентним органом на стадіях дисциплінарного провадження про юридичну відповідальність суддів за порушення присяги.

Верховний Суд України вказав, що у рамках такого контролю суд зобов'язаний перевірити, чи є рішення Вищої ради юстиції протиправним (незаконним) з тієї причини, що воно ухвалено органом, який за статусом і повноваженнями не має права його ухвалювати, або цим органом були перевищені встановлені законом повноваження чи повноваження ним були здійснені у формі, яка не відповідає їх меті або цілям, які переслідує закон; що саме суперечить матеріальному праву в рішенні спеціального органу, що оскаржується. Рішення Вищої ради юстиції має оцінюватися в аспекті його обґрунтованості, безсторонності, розсудливості, своєчасності, пропорційності (чи не є воно свавільним), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

У частині застосування строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги Верховний Суд України зазначив, що після набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12.02.2015 № 192-VIII, уповноважений орган має вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 зазначеного Закону.

Також Верховний Суд України, за результатом аналізу положень пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», статей 200, 201, 309, 407 Кримінального процесуального кодексу України, висловив позицію, за якою судді апеляційних судів мають нести відповідальність за дії щодо ухвалення рішення про залишення без змін судового рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки закон не конкретизує, на якому інстанційному рівні приймається рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою. Верховний Суд України вказав, що нормативне регулювання не дає підстав вважати, що суддя загального суду, який на рівні апеляційного розгляду в складі колегії прийняв судове рішення про залишення без змін рішення суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не може бути суб'єктом відповідальності у розумінні положень пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні».

Верховний Суд при вирішенні справи за результатом аналізу застосованих Верховним Судом норм матеріального права дійшов таких висновків.

Факти, що свідчать про порушення присяги суддею, обраного безстроково, встановлюються Вищою радою юстиції за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстави, передбаченої пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею присяги), після надання, зокрема, Тимчасовою спеціальною комісією з перевірки суддів судів загальної юрисдикції висновку про порушення суддею присяги.

Про внесення Вищою радою юстиції подання про звільнення судді відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України приймається рішення.

Суддя має право на оскарження рішення Вищої ради юстиції в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Повноваження щодо ухвалення рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді з посади за порушення присяги на час ухвалення спірного рішення було дискреційним повноваженням та законодавчо встановленою виключною компетенцією Вищої ради юстиції - колегіального, незалежного органу, відповідального за формування незалежного високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі. Вища рада юстиції у своїй діяльності була незалежною від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

Розгляд висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів загальної юрисдикції про визнання в діях судді порушення присяги та оцінка в ході такого розгляду обставин, викладених у висновку, здійснювалися Вищою радою юстиції під час виконання нею дискреційних повноважень при розгляді питання про звільнення судді з підстави, передбаченої пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею присяги). При вирішенні питання про звільнення судді з підстав порушення присяги наявність такого порушення Вища рада юстиції визначала, керуючись власною оцінкою обставин, пов'язаних з цим питанням.

Вирішуючи справу про оскарження рішення Вищої ради юстиції про внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги, зокрема, надаючи оцінку такому рішенню, суд має діяти у рамках, визначених у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, і не має права переоцінювати обставини, оцінку яким надала Вища рада юстиції.

Таким чином, оскаржуване рішення Вищої ради юстиції підлягає лише зовнішньому судовому контролю і факти, установлені компетентним органом за наслідком розгляду висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів, не підлягають оцінці суду.

Верховний Суд установив, що Вища рада юстиції діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що визначають порядок звільнення суддів з посад та повноваження Вищої ради юстиції, та ухвалила мотивоване рішення в частині внесення подання про звільнення судді ОСОБА_6 з посади за порушення присяги, виходячи з оцінки тих обставин, що були зазначені у висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів та які були установлені Вищою радою юстиції, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Вища рада юстиції в оскаржуваному рішенні встановила факти, які свідчать про порушення суддею ОСОБА_6 присяги, врахувала зміст позитивної характеристики судді за місцем роботи, надала оцінку правовому статусу судді, визначила норми процесуального закону, який регламентує питання обрання запобіжного заходу, пов'язаного з ізоляцією від суспільства, дослідила і оцінила дії судді ОСОБА_6, яка входила до складу суду апеляційної інстанції, під час ухвалення рішення про залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без змін щодо їх відповідності вимогам такого закону, навела мотиви визначення міри відповідальності судді, у чому полягає особлива тяжкість таких дій судді, визначила негативні наслідки від таких дій.

Вища рада юстиції, перевіряючи дії судді щодо наявності порушень, встановила, що суддя ОСОБА_6, яка входила до складу суду апеляційної інстанції, що розглядав справи щодо застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою до підсудних, залишаючи без змін ухвали слідчих суддів першої інстанції, не забезпечила повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановила необґрунтовані судові рішення, що не відповідають нормам Кримінального процесуального кодексу України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини. Суддя ОСОБА_6 невиконанням покладених на неї професійних обов'язків під час гострого соціального конфлікту в Україні з 21.11.2013 по 22.02.2014 завдала істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави, що свідчить про порушення останніми присяги судді, яка зобов'язує суддю об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади. Допущені суддею порушення закону порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності та неупередженості.

У Бангалорських принципах поведінки суддів, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року №2006/23, наведено визначення принципу об'єктивності судді: «Об'єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов'язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття».

Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком Вищої ради юстиції про те, що зазначені грубі порушення законодавства, допущені суддею ОСОБА_6, порочать звання судді та підривають авторитет правосуддя і були правильно кваліфіковані як порушення присяги. Стягнення у виді внесення подання Вищої ради юстиції про звільнення її з посади є пропорційним вчиненому та виправданим з огляду на негативні наслідки, зумовлені невиконанням суддею вимог процесуального закону.

Оцінюючи аргументи позивачки щодо наявності у Вищої ради юстиції підстав для залишення без розгляду висновку Тимчасової спеціальної комісії від 10.06.2015 № 57/02-15, а саме: факту звернення до Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів із відповідними заявами особами, які, як вважає позивачка, не є суб'єктами такого звернення, визначеними у частині другій статті 2 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні»; факту звернення адвоката ОСОБА_17 із відповідною заявою до Тимчасової спеціальної комісії з порушенням визначеного законом строку; факту розгляду Тимчасовою спеціальною комісією матеріалів стосовно судді поза межами строку повноважень цієї комісії, суд зважає на таке.

Аналіз норм Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», яким визначено правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції, свідчить, що Тимчасова спеціальна комісія, яка утворена з метою реалізації цього Закону, зокрема задля проведення перевірки суддів суду загальної юрисдикції з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості, є державним тимчасовим спеціальним органом, що здійснює свою діяльність на підставі цього Закону, відповідно до Регламенту. За результатами проведення перевірки суддів Тимчасова спеціальна комісія ухвалює обґрунтований висновок.

Аналіз норм Закону України «Про Вищу раду юстиції», «Про судоустрій і статус суддів», Регламенту Вищої ради юстиції, затвердженого рішенням Вищої ради юстиції від 30.07.2015 № 355/0/15-15 (із змінами та доповненнями), якими визначено процедуру звільнення суддів, а також Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» свідчить, що повноваження щодо перевірки заяв на відповідність вимогам, установленим Законом України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» має Тимчасова спеціальна комісія, яка наділена правом, у разі виявлення невідповідності заяви вимогам цього Закону, повернути заяву заявнику без розгляду на підставі частини четвертої статті 2 зазначеного Закону. Направлений Тимчасовою спеціальною комісією до Вищої ради юстиції висновок є обов'язковим для розгляду Вищою радою юстиції. Вища рада юстиції не мала повноважень залишати такий висновок без розгляду.

Оцінюючи аргументи позивачки про те, що Вища рада юстиції мала застосувати строки застосування до судді дисциплінарного стягнення, визначені у частині четвертій статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (у редакції, чинній на час вчинення суддею дій, за які застосовано дисциплінарне стягнення), суд зважає на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час розгляду судом апеляційної інстанції, до складу якого входила позивачка, справ) дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше шести місяців із дня відкриття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

Стаття 88 цього Закону у зазначеній редакції має назву: «Дисциплінарне стягнення стосовно судді та порядок його зняття».

У частині першій статті 88 цього Закону у зазначеній редакції було передбачено єдине дисциплінарне стягнення - у виді догани.

Передбачена статтею 105 цього Закону (у редакції, чинній на час розгляду судом апеляційної інстанції, до складу якого входила позивачка, справ) відповідальність за порушення присяги у виді звільнення судді з посади не була визначена у Законі як дисциплінарне стягнення.

Таким чином, строк, визначений у частині четвертій статті 87 цього Закону у зазначеній редакції, поширювався тільки на дисциплінарне стягнення у виді догани. До набрання чинності змінами до Закону України «Про Вищу раду юстиції», Закону України «Про судоустрій і статус суддів», внесеними Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», законодавство України не передбачало строку для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги судді і тільки з 27.02.2015 - дня набрання чинності зазначеними змінами у частині другій статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» було встановлено, що провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

Правила і строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження, визначені у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII, чинного з 27.02.2015).

Стаття 96 цього Закону визначає порядок прийняття рішення у дисциплінарній справі стосовно судді, зокрема у частині четвертій статті 96 визначено строк застосування дисциплінарного стягнення - не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

Враховуючи наведене, строком для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги судді є три роки з дня порушення присяги без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 12.04.2016 у справі № 800/485/15 і Верховний Суд не знаходить правових підстав та мотивів для відступлення від цих висновків.

Оцінюючи аргументи позивачки про те, що: вона не може бути звільнена з посади за порушення присяги, оскільки до присяги не приводилась; Вища рада юстиції не установила яку саме редакцію присяги, що діяла у різні періоди часу, порушила позивачка; Вища рада юстиції притягнула позивачку до відповідальності за ухвалені судові рішення за відсутності умов для застосування такої відповідальності, а саме: за відсутності доказів злочинного наміру або грубої недбалості чи навмисного порушення закону при прийнятті колегією суду апеляційної інстанції, до складу якої вона входила, ухвал про залишення без змін ухвал слідчих суддів; Вища рада юстиції, зазначаючи у рішенні неправильне застосування позивачкою норм процесуального права, перевірила таким чином оцінку судом доказів, законність та обґрунтованість судових рішень, а не дії конкретного судді, Верховний Суд зважає на таке.

Установлені судом обставини свідчать, що на час обрання ОСОБА_6 членом Київського міського суду (21.11.1992) судді до присяги не приводились. Після набрання чинності Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-XII, яким було передбачено прийняття присяги вперше обраним суддею та визначено зміст такої присяги, раніше обрані судді до присяги не приводились з огляду на відсутність такої вимоги у Законі та принцип незворотності Закону в часі.

Водночас професійні судді, які реалізовують судову владу, що здійснюється незалежними та безсторонніми судами, мають виконувати завдання суду, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечуючи кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Судді у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України. Порядок кримінального провадження на території України визначається кримінальним процесуальним законодавством України, у відповідності до якого судді мають виконувати свої обов'язки.

Порушення обов'язків судді має наслідком притягнення судді до дисциплінарної відповідальності чи звільнення за порушення присяги. Так, у пункті 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України закріплена підстава звільнення судді з посади за порушення присяги.

У пункті 3.4 рішення від 11.03.2011 у справі № 2-рп/2011 у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про Вищу раду юстиції» Конституційний Суд України зазначив, що правовий статус судді передбачає як конституційно визначені гарантії незалежності та недоторканності суддів при здійсненні правосуддя, так і правову відповідальність за невиконання своїх обов'язків (абзац 7 пункту 3.4 рішення).

Додержання присяги є обов'язком судді, що передбачено пунктом 4 частини четвертої статті 54 Закону про судоустрій та кореспондується з пунктом 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України. Вказане дає підстави вважати, що дотримання суддею присяги - його конституційно визначений обов'язок (абзац 9 пункту 3.4 рішення).

Таким чином, присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального та конституційного зобов'язання судді.

Дотримання суддею своїх обов'язків є необхідною умовою довіри до суду та правосуддя з боку суспільства (абзац 10 пункту 3.4 рішення).

Зміст присяги судді полягає в урочистому зобов'язанні об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади (частина перша статті 55 Закону № 2453-VI у редакції, чинній на момент постановлення ухвал судом апеляційної інстанції, до складу якого входила суддя ОСОБА_6).

Визначення законодавцем у Законі змісту присяги, критеріїв її порушення, підстави звільнення з посади судді за порушення присяги свідчить про покладання на суддю особливо відповідальних обов'язків при здійсненні правосуддя та не звільняє суддю від обов'язку її дотримуватися, незважаючи на те, що суддя не був приведений до такої присяги в урочистій обстановці.

Порушення суддею присяги є однією з підстав для його звільнення з посади відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Основного Закону України абзац 12 пункту 3.4 рішення). Правове регулювання відповідальності судді за недодержання присяги судді у виді звільнення з посади відповідає Європейській хартії про закон про статус суддів 1998 року ( 994_236 ), згідно з якою до суддів можуть застосовуватися санкції за невиконання (неналежне виконання) одного з обов'язків, прямо визначених законом (пункт 5.1) (абзац 12 пункту 3.4 рішення).

Визначення суті порушення присяги судді наведене в частинах другій і третій статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (у редакції, чинній на момент постановлення ухвал судом апеляційної інстанції, до складу якого входила суддя ОСОБА_6) і полягає у вчиненні ним дій, що, зокрема, порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.

Верховний Суд вважає, що Вища рада юстиції повно встановила факти та надала їм обґрунтовану оцінку, за результатами якої дійшла висновку про недотримання позивачкою присяги судді, яка зобов'язує суддю об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя. Вища рада юстиції не втручалась у суть постановлених судових рішень, а надала оцінку діям судді і встановила факт порушення суддею присяги.

Оскільки Вища рада юстиції оцінювала не судові рішення, ухвалені суддею ОСОБА_6, а саме дії судді під час судового розгляду, твердження позивачки про те, що оскаржуване рішення містить оцінку її дій та рішень судді під час розгляду справ, не можна вважати обґрунтованим.

Щодо аргументів позивачки про порушення Вищою радою юстиції принципу індивідуальної юридичної відповідальності, а також застосування до позивачки непропорційного виду дисциплінарного стягнення, суд виходить з такого.

Кримінальне провадження в апеляційному порядку здійснюється колегіально судом у складі не менше трьох професійних суддів. Судове рішення ухвалюється простою більшістю голосів суддів, що входять до складу суду, в нарадчій кімнаті. Відповідні питання вирішуються за результатами наради суддів шляхом голосування, від якого не має права утримуватися ніхто з суддів. Судове рішення підписують усі судді. У разі якщо суддя зі складу суду не погоджується із судовим рішенням, він має право викласти письмово окрему думку.

Враховуючи те, що дії судді ОСОБА_6, зазначені у висновку Тимчасової спеціальної комісії, що розглядався Вищою радою юстиції, вчинені під час прийняття судових рішень судом апеляційної інстанції, до складу якого входила суддя ОСОБА_6 та інші судді, щодо яких також Тимчасова спеціальна комісія ухвалила висновки про визнання в їх діях порушення присяги судді, Вища рада юстиції обґрунтовано у рішенні надала оцінку діям усіх суддів, у тому числі судді ОСОБА_6, які входили до складу колегії, зважаючи на факти, установлені щодо кожної з кримінальних справ. Це не призвело до порушення принципу індивідуальної юридичної відповідальності.

Реалізація принципу індивідуальної юридичної відповідальності, що закріплений у статті 61 Конституції України, забезпечується положенням частини другої статті 96 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час здійснення дисциплінарного провадження), за яким під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Вища рада юстиції дійшла висновків про порушення суддею ОСОБА_6 присяги у результаті дій, що оцінені як такі, що завдали істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави.

Порушення суддею присяги єдиним наслідком передбачає звільнення судді з посади на підставі пункту 5 частини 5 статі 126 Конституції України, тому особа судді, її позитивна характеристика, відсутність дисциплінарних стягнень, значний стаж роботи на посаді судді, наявність нагород і заохочень, не надають підстав для застосування більш м'якого дисциплінарного стягнення, а відповідно не надають підстав вважати, що Вища рада юстиції порушила принцип пропорційності застосування дисциплінарного стягнення.

Суд не погоджується з аргументом позивачки про те, що суддя загального суду, який на рівні апеляційного розгляду в складі колегії прийняв судове рішення про залишення без змін рішення суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не може бути суб'єктом відповідальності у розумінні положень пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні».

Аналіз норм пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» свідчить, що судді апеляційних судів мають нести відповідальність за дії щодо ухвалення рішення про залишення без змін судового рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У Законі не визначено, що перевірка проводиться тільки щодо рішень слідчих суддів про обрання запобіжних заходів стосовно підсудних та рішень таких суддів про залишення без змін обраних запобіжних заходів. Причини ухвалення Закону України «Про відновлення довіри до судової влади», цілі введеного цим Законом тимчасового посиленого заходу - спеціальної перевірки суддів загальної юрисдикції з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності та справедливості, свідчать, що суб'єктом відповідальності у розумінні положень пунктів 2, 3 частини першої статті 3 Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» є судді загальних судів, які у визначені законом період та умови одноособово або у складі колегій розглядали справи щодо застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, незалежно від того, чи це слідчі судді, які обирали запобіжний захід, чи судді суду апеляційної інстанції, які входили до складу суду, який переглядав такі судові рішення в апеляційному порядку.

Щодо доводів позивачки про те, що Закон України «Про відновлення довіри до судової влади» не відповідає Конституції України, оскільки підписаний виконуючим обов'язки Президента України, передбачає ризики вибіркового правосуддя, порушує принцип правової визначеності стосовно позивачки з огляду на прийняття нею у складі суду ухвал у період, коли цей закон був відсутнім, Верховний Суд зазначає, що цей Закон не визнаний у встановленому законом порядку таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), а також враховує, що цей Закон прийнято з метою відновлення авторитету судової влади та на вимогу громадськості за особливих умов, що склалися у державі.

У частині четвертій статті 24 Закону України «Про Вищу раду юстиції» визначено, що рішення Вищої ради юстиції оголошується публічно, безпосередньо після його винесення та оприлюднюється на офіційному веб-сайті Вищої ради юстиції не пізніше ніж на наступний день із дня його прийняття. Позивач наголошує на тому, що Вища рада юстиції оприлюднила рішення з порушенням зазначеного строку. Разом з тим Верховний Суд вважає, що таке порушення само по собі не є підставою для його скасування.

Суд не виявив невідповідності діяльності Вищої ради юстиції визначеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріями.

Оцінюючи в сукупності докази, аргументи сторін, Верховний Суд установив, що Вища рада юстиції, приймаючи оскаржуване рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом, з дотриманням принципу пропорційності, та обґрунтовано прийняла рішення про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді ОСОБА_6 за порушення присяги.

Аргументи позивачки спростовані судом наведеною оцінкою, підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись статтями 2, 72-78, 241-246, 250, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_6 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним і скасування рішення відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Дата складання повного рішення суду 21.05.2018.

Судді Л.І. Бившева

Верховного Суду

І.А. Гончарова

І.Я. Олендер

Р.Ф. Ханова

Т.М. Шипуліна