Справа № 826/1027/16
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2018-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 травня 2018 року № 826/1027/16

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту транспортної інфраструктури Київської міської державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Фонд соціального страхування України про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Департаменту транспортної інфраструктури Київської міської державної адміністрації за участю третьої особи - Фонду соціального страхування України та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (т.1, а.с. 110) просить суд:

- зобов'язати Департамент транспортної інфраструктури Київської міської державної адміністрації сплатити ОСОБА_1 перші п'ять днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання, в розмірі 1500, 00 грн.;

- зобов'язати Департамент транспортної інфраструктури Київської міської державної адміністрації подати до Фонду соціального страхування України документи для виплати ОСОБА_1 допомоги по тимчасовій втраті працездатності за листками непрацездатності №289201, №24967 за період з 08.06.2015 по 26.06.2015;

- стягнути з Департаменту транспортної інфраструктури Київської міської державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 83 009, 99 грн.;

- допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення з Департаменту транспортної інфраструктури Київської міської державної адміністрації заборгованості, що випливають з трудових правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на обгрунтування позовних вимог, серед іншого зазначає, що відповідачем було допущено затримку при здійснення остаточного розрахунку при звільненні, що є порушенням ст. 116 Кодексу законів про працю України, зокрема не виплачено грошові кошти за період перебування останньої на лікарняному та відповідно не подано документи до Фонду соціального страхування України документи для виплати ОСОБА_1 допомоги по тимчасовій втраті працездатності за листками непрацездатності №289201, №24967 за період з 08.06.2015 по 26.06.2015.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, що викладені в письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи.

Зокрема, Департамент транспортної інфраструктури Київської міської державної адміністрації стверджує, що листки з тимчасової втрати працездатності №289201, №24967 за період з 08.06.2015 по 26.06.2015 до останнього не надходили, а у вказаний період позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується відповідною заявою та наказом про надання відпустки.

Третя особа відношення до позову не висловила.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення позивача та його представника, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається з копії трудової книжки, ОСОБА_1 з 03.09.2007 по 02.11.2015 працювала на різних посадах в Департаменті транспортної інфраструктури Київської міської державної адміністрації.

Наказом Департаменту транспортної інфраструктури Київської міської державної адміністрації від 30.10.2015 №126-К звільнено позивача з займаної посади 02.11.2015 в порядку переведення до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України.

ОСОБА_1 стверджує, що перед своїм звільненням нею 15.06.2015 була подана заява про надання їй відпустки по догляду за дитиною до досягнення ним шестирічного віку (т. 1, а.с. 58)

Надалі, 26.06.2015 позивачем подано заяву відповідачу про тре, що у зв'язку з лікарняним вона просить перенести відпустку про догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку та надати відповідну відпустку з 30.06.2015 (т. 1, а.с. 57).

Листом від 14.07.2015 №053-5356 Департамент транспортної інфраструктури Київської міської державної адміністрації повідомив ОСОБА_1 про те, що вищевказані заяви залишені без розгляду, оскільки до них не було додано документів поважності причин відсутності останньої на роботі.

ОСОБА_1 стверджує, що у період з 08.06.2015 по 26.06.2015 перебувала на лікарняному, а відповідні листки тимчасової непрацездатності були подані відповідачу, проте останнім не було здійснено остаточного розрахунку з позивачем при її звільненні, що і стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Так, в силу норм статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Поряд з цим, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України).

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні N 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237- цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченою статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд враховує висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в його постанові від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у якій, зокрема, зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи

З вказаного слідує, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Позивач стверджує, що з нею не було проведено остаточного розрахунку про листам тимчасової не працездатності №289201, №24967 за період з 08.06.2015 по 26.06.2015, а на вказаний період відповідачем було змушено останню написати заяву про відпустку без збереження заробітної плати.

В матеріалах справи міститься лист Обухівської центральної районної лікарні від 09.03.2018 №371 (т. 1, а.с. 174) з якого слідує, що у період з 08.06.2015 по 19.06.2015 ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з видачею листка непрацездатності серії АГЩ №259201.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь - які належні та допустимі докази, що підтверджують факт подання ОСОБА_1 листка тимчасової непрацездатності відповідачу.

Доводи позивача про те, що її було змушено до написання заяви про відпусту без збереження заробітної плати, що на її думку підтверджується повідомленням про кримінальне правопорушення від 23.10.2015 №996-ЗП (т. 1, а.с. 92-94), заявою про грубе правопорушення трудового законодавства та вчинення інших кримінальних правопорушень від 22.12.2015 №Ш-927 (т. 1, а.с. 98), повідомленням про внесення відомостей до єдиного реєстру досудових розслідувань за №0015580 (т. 1, а.с. 99) суд відхиляє, мотивуючи наступним.

Згідно з ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які встановлюються, в контексті приписів ч. 2 ст. 72 КАС України такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 76 КАС України).

Пунктом 5 ч. 1 ст. 3 Кримінально процесуального кодексу України встановлено, що досудове розслідування це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Згідно ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

З вказаного слідує, що досудове розслідування є фактично лише стадією кримінального провадження, а відтак початок його не може свідчити про встановлення факту вчинення певного кримінально правопорушення, в даному випадку примусу позивача до написання відповідної заяви про відпустку без збереження заробітної плати.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 60 Конституції України ніхто не зобов'язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази.

Таким чином, враховуючи наведене в сукупності суд приходить до висновку, що доводи ОСОБА_1 в частині наявності примусу до написання заяви про відпустку без збереження заробітної плати суд залишає поза увагою, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин останньою не надано.

Водночас, суд звертає увагу що згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд акцентує увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт подання позивачем Департаменту транспортної інфраструктури Київської міської державної адміністрації листків непрацездатності.

Окрім того, суд звертає увагу, що первинну заяву про надання ОСОБА_1 про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення ним шестирічного віку було подано 15.06.2015, тобто фактично в період тимчасової непрацездатності (перебування на стаціонарному лікуванні).

В той же час, суд зауважує, що в позовній заяві позивач вказує про листки непрацездатності №289201 та №249267 (т. 1, а.с. 6, 8), проте, з листа Обухівської центральної лікарні вбачається, що ОСОБА_1 було видано листок непрацездатності серії АГЩ №259201.

Про видачу інших листків непрацездатності Обухівською центральною лікарнею суд не повідомлено.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не підтверджено факт подачі позивачем відповідачу листка(ів) непрацездатності, суд приходить до висновку про відсутність порушення Департаментом транспортної інфраструктури Київської міської державної адміністрації вимог Кодексу законів про працю України, а відтак відсутні підстави для задоволення адміністративного позову в цілому.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, то судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 73, 76, 77, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева