Справа № 804/732/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року Справа № 804/732/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

25.01.2018р. ОСОБА_3 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,0 га за рахунок земель запасу, що розташована за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області та зобовязати відповідача видати позивачеві такий дозвіл.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у грудні 2017р. вона звернулася до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення розташованої за межами населеного пункту Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, до якого були додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, проте відповідачем за результатами розгляду вказаного клопотання 11.01.2018р. було відмовлено у надані такого дозволу у звязку з тим, що бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає переліку земельних ділянок опублікованому на веб-сайті відповідача. Позивач оспорює такі дії відповідача щодо відмови їй у наданні такого дозволу посилаючись на те, що така відмова є не вмотивованою та такою, що не відповідає вимогам ст.6, ч.7 ст.118 Земельного кодексу України та ст.92 Конституції України, а посилання на постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» №413 від 07.06.2017р. щодо надання відповідного дозволу лише згідно до переліку земельних ділянок, який щоквартально формується у розмірі 25 відсотків від площі земельних ділянок, право оренди на яку було продано на територію області та оприлюднюється на веб-сайті відповідача, вважає протиправними, так як вказана постанова не містить правових норм для врегулювання цих відносин, такі відносини врегульовані нормами ст.123 Земельного кодексу України, які мають вищу юридичну силу над постановою Кабінету Міністрів України, а тому саме закон підлягає застосуванню у даних правовідносинах. Окрім того, позивач просить і зобовязати надати позивачеві дозвіл на розроблення проектної документації, оскільки, враховуючи протиправність дій відповідача, ефективним способом відновлення порушеного права буде лише наведений вище спосіб, що відповідає і правовим позиціям, викладеним у рішенні Верховного Суду України від 16.09.2015р. у справі №21-1465а15 та ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19.05.2016р. За викладеного позивач вважає, що відповідач необґрунтовано та незаконно відмовив у наданні позивачеві дозволу на розроблення проектної документації на земельну ділянку, чим порушив її конституційні права.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином 05.03.2018р. та 12.03.2018р., що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовим повідомленням та змістом телефонограми (а.с. 42,45).

Проте, 12.02.2018р. відповідачем до канцелярії суду було надано письмовий відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що 21.12.2017р. позивач звернулася до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки, однак 11.01.2018р. було надано відповідь (М-13444/0-272/0/20-18), яка є мотивованою відмовою у наданні такого дозволу, так як бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає переліку земельних ділянок, який опубліковано на офіційному веб-сайті відповідача згідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» №413 від 07.06.2017р., яка набрала чинності 17.06.2017р. З огляду на наведене, відповідач вважає, що згідно до вимог ч.7 ст.118 Земельного кодексу України підставою для відмови у наданні дозволу може бути невідповідність місця розташування обєкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а тому місце розташування земельної ділянки, яку особа бажає отримати у власність повинно відповідати ОСОБА_5 земельних ділянок сформованих відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №413.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 19.03.2018р.

У ході судового розгляду справи та із наданих документів судом встановлені наступні обставини у справі.

21.12.2017р. ОСОБА_3 звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області із клопотанням щодо надання їй дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Могилівської ради Царичанського району Дніпропетровської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації, при цьому, до даного клопотання були додані копія паспорту, копія ідентифікаційного коду, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, що підтверджується копією відповідного клопотання, яке було зареєстровано за №М-13444/0/5-17 від 21.12.2017р. (а.с. 32).

Вказане клопотання було розглянуто відповідачем та листом за №М-13444/0-272/0/20-18 від 11.01.2018р. надана позивачеві відповідь, у якій зазначено про відсутність правових підстав для задоволення вищевказаного клопотання позивача у звязку з тим, що бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає переліку земельних ділянок, які опубліковано на офіційному веб-сайті відповідача, що підтверджується змістом копії вказаної відповіді (а.с.6).

Позивач оспорює вищевказані дії відповідача щодо відмови їй у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, просить визнати такі дії відповідача протиправними і зобовязати відповідача надати такий дозвіл посилаючись на те, що вказана відмова є немотивованою та не відповідає ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, а постанова Кабінету Міністрів України №413 не містить правових норм для врегулювання вищевказаних земельних відносин по наданню відповідачем дозволу, при цьому, підлягають застосуванню норми закону, які мають вищу юридичну силу.

Заслухавши позивача та представника позивача, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в частині позовних вимог позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у надані позивачеві дозволу на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,0 га за рахунок земель запасу, що розташована за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, виходячи з наступного.

Правовідносини у галузі земельних відносин, повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у цій галузі та їх повноваження врегульовані Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №308 від 17.11.2016р., а також Земельним кодексом України.

Згідно пп. 13 п.4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №308 від 17.11.2016р. Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування для всіх потреб в межах Дніпропетровської області.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної або комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_6 Міністрів Автономної Республіки Крим, ОСОБА_6 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування обєкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою та техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» №413 від 07.06.2017р. (далі постанова КМУ №413), Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність в межах норм безоплатної приватизації повинні, зокрема, формувати перелік земельних ділянок та визначати площу земельних ділянок, яка передається в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області; щокварталу за 10 днів до закінчення поточного кварталу оприлюднювати перелік земельних ділянок, які пропонується передавати у наступному кварталі (розрахованих за зазначеною формулою), на офіційних веб-сайтах територіальних органів Держгеокадастру за місцем розташування земельних ділянок; надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації відповідно до зазначених переліків, насамперед учасникам антитерористичної операції.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, нормами постанови КМУ №413 на відповідача покладено додатково обовязки щодо формування переліку земельних ділянок, визначення площ земельних ділянок, які передаються в межах норм безоплатної приватизації, оприлюднювати такий перелік земельних ділянок на офіційному сайті відповідача та надавати дозволи на розроблення проектної документації із землеустрою, у тому числі для сільськогосподарського призначення відповідно до зазначених переліків насамперед учасникам антитерористичної операції.

Отже, вказана постанова КМУ №413 врегульовує саме питання надання дозволів на розроблення проектів землеустрою відповідно до сформованих відповідачем ОСОБА_5 земельних ділянок насамперед учасникам антитерористичної операції.

Як встановлено судом у ході судового розгляду справи, позивачеві було відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з підстав того, що бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає ОСОБА_5 земельних ділянок, які опубліковано на офіційному веб-сайті територіального органу Держгеокадастру, що підтверджується змістом листа відповідача №М-13444/0-272/0/20-18 від 11.01.2018р. (а.с.6).

Проте, така відмова відповідача є необґрунтованою, оскільки формування відповідачем ОСОБА_5 земельних ділянок, який опубліковується на офіційному веб-сайті територіального органу Держгеокадастру, передбачено постановою КМУ №413, яка врегульовує питання щодо надання земельних ділянок насамперед учасникам антитерористичної операції, тоді як позивач не є учасником АТО, а тому застосування її норм до позивача є необґрунтованим та суперечить положенням ч.7 ст.118 Земельного кодексу України.

При цьому, слід зазначити, що ч.7 ст.118 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, та такої підстави, як невідповідність бажаного місця розташування земельної ділянки ОСОБА_5 земельних ділянок, які опубліковано на офіційному веб-сайті територіального органу Держгеокадастру ч.7 ст.118 Земельного кодексу України не містить.

Окрім того, судом враховується і те, що встановлення відповідачем додаткових підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з посиланням на постанову КМУ №413 є безпідставним, оскільки вказана постанова КМУ №413 таких додаткових підстав для відмови у наданні дозволу не передбачає, а лише врегульовує додаткові повноваження відповідача щодо формування ОСОБА_5 земельних ділянок для подальшого надання таких земельних ділянок, внесених до цього переліку, насамперед першочергово учасникам АТО.

Таким чином, системний аналіз наведених вище правових норм свідчить про те, що Земельним кодексом України (який носить вищу юридичну силу) визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, невідповідність бажаного місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством (у тому числі і постановою КМУ №413) не передбачено право субєкта владних повноважень відступати від положень ст.118 Земельного кодексу України.

Отже, відповідно до вимог ст.118 Земельного кодексу України відповідач має прийняти рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки або прийняти мотивоване рішення про відмову із чітким визначенням однієї з підстав, передбачених ст. 118 Земельного кодексу України. При цьому, отримання відповідного дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування або у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17, яка враховується адміністративним судом у даній справі у відповідності до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що дії відповідача щодо відмови у наданні дозволу позивачеві на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства з підстав того, що бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає ОСОБА_5 земельних ділянок, які опубліковано на офіційному веб-сайті територіального органу Держгеокадастру, сформованого відповідно до постанови КМУ №413 є протиправними та такими, що суперечать вимогам ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України, у звязку з чим такі дії підлягають визнанню судом протиправними.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Представник відповідача в судове засідання не зявився без поважної причини, доказів на підтвердження правомірності дій щодо відмови у наданні позивачеві дозволу на розробку документації із землеустрою, що наведені у листі від 11.01.2018р. при розгляді клопотання позивача від 21.12.2017р. суду не надав з урахуванням встановлених обставин та аналізу норм чинного законодавства.

При цьому, судом критично надається оцінка посиланням відповідача щодо не відповідності місця розташування земельної ділянки, яку позивач бажає отримати у власність ОСОБА_5 земельних ділянок, які оприлюднюються на офіційному веб-сайті відповідача, оскільки, як встановлено у судовому засіданні, позивач не є учасником антитерористичної операції, а тому такі підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою є безпідставними.

Разом з тим, судом не можуть бути враховані у даних правовідносинах правові позиції, які викладені у постановах Верховного Суду України від 19.01.2016р. у справі №824/167/15-а та від 16.09.2015р. у справі №826/4418/14 (№21-1465а15), на врахуванні яких наполягав представник позивача, виходячи з вимог ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на те, що вказані постанови прийняті у інших правовідносинах, які не є подібними до даних правовідносин, та норми права, які у них застосовані, є різними, що не дозволяє суду врахувати їх у даній справі у відповідності до вимог ст.242 вказаного Кодексу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу дії відповідача щодо відмови у наданні позивачеві дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, викладеної у листі №М-13444/0-272/0/20-18 від 11.01.2018р., суд приходить до висновку, що відповідач діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у звязку з чим позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою підлягають задоволенню у звязку з їх необґрунтованістю та невідповідністю вимогам ч.7 ст.118 Земельного кодексу України.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача надати позивачеві дозвіл на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, оскільки у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобовязує субєкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки суду, наведеної у такому судовому рішенні, з урахуванням повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що найбільш ефективний із можливих способів захисту порушеного права за умови визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачеві у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою є саме зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 21.12.2017р. №М-13444/0/5-17 та прийняти рішення з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні та вимог Земельного кодексу України.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції №1/15 від 25.12.2018р. у розмірі 352 грн. 40 коп. (а.с.3).

Повне судове рішення складене 10.04.2018р. у звязку із перебуванням судді Конєвої С.О. у відпустці та у відрядженні з 21.03.2018р. по 06.04.2018р. у відповідності до вимог ст.241, 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,0 га за рахунок земель запасу, що розташована за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області.

Зобовязати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (49004, м. Дніпро, вул. Олександра Поля, 2, ) повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 подане та зареєстроване 21.12.2017р. №М-13444/0/5-17 щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації та прийняти рішення з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні та згідно до вимог Земельного кодексу України.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (49004, м. Дніпро, пр.Поля, 2, ) на користь ОСОБА_3 (49000, м. Дніпро, вул. Волинська, 11/36, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 352 грн. 40 коп. (триста п'ятдесят дві грн. 40 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення ( у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено - 10 квітня 2018 року.

Суддя ОСОБА_1