Справа № 812/639/18
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2018-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

23 травня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 812/639/18

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Смішливої Т.В.,

при секретарі судового засідання - Бутенко К.В.,

за участі

позивача - не прибув

представника відповідача - Матусевича Р.М., дов. № 2637/111/28/01-2018 від 16.05.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання неправомірними дій, стягнення військового збору та середнього грошового забезпечення за весь час затримки,-

ВСТАНОВИВ:

14 березня 2018 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Луганській області, в якій позивач просить:

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь позивача середньоденне грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 12.07.2017 по 26.01.2018 на загальну суму 48561,48 грн,

- визнати неправомірними дії Головного управління Національної поліції в Луганській області, щодо стягнення з ОСОБА_2, військового збору в сумі 420,76 грн при нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги в сумі 28050,75 грн при звільнені зі служби.

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області незаконно стягнений з позивача військовий збір в сумі 420,76 грн при нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в сумі 28050,75 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 02.08.2014 по 09.08.2014, 13.12.2014 по 07.11.2015 та з 07.11.2015 ро 12.07.2017 безпосередньо брав участь в Антитерористичній операції на території Луганської області, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань. Відповідно до наказу від 11.07.2017 № 486 о/с виданого Головним управлінням Національної поліції в Луганській області слідчого, слідчого відділення Біловодського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області капітана поліції ОСОБА_2 звільнено зі служби в поліції за ст. 77 ч. 1 п.7 (за власним бажанням), з 12.07.2017, з вислугою років на день звільнення у календарному обчислені, 15 років, 11 місяців 08 днів, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 21 добу. Однак в порушення вимог п. 10 "Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції", затвердженого наказом МВС України від 23.11.2016 № 1235, у випадку видання наказу про звільнення працівника зі служби в поліції в наказі органу поліції зазначаються стаж служби в поліції, вислуга років для призначення пенсії (у тому числі на пільгових умовах), необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати відповідач не вказав в наказі № 486 о/с від 11.07.2017 інформацію щодо необхідності виплати одноразову допомогу та стаж служби а поліції для її виплати. Не отримавши після звільнення одноразової грошової допомоги, позивач звернувся зі скаргою на дії відповідача до Луганського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України.

Після чого 26.01.2018 позивачу нараховано одноразову грошову допомогу в сумі 28050,75 грн, але на думку позивача незаконно утримано з неї військовий збір в сумі 420,76 грн та виплачено 27629,99 грн. При цьому відповідач не надав позивачу довідку щодо нарахувань та виплати одноразової грошової допомоги. На запит ОСОБА_2 щодо повернення утриманого військового збору, відповідач надав відповідь про неможливість повернення суми відрахованого військового збору з вихідної допомоги у зв'язку з відсутністю підстав застосування вказаної пільги з оподаткування.

Позивач вважає, що дії та бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги в день звільнення позивача в подальшому стягнення з даної виплати військового збору, та ненадання відповіді на неодноразові запити щодо нарахування та виплати середньоденного грошового забезпечення за весь час затримки її виплати є протиправними суперечать чинному законодавству України.

Судом по справі здійснено наступні процесуальні дії.

Ухвалою суду від 15.03.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання (арк.спр. 1-2).

Ухвалою суду від 02.05.2018 за клопотанням представника відповідача відкладено підготовче засідання у справі (арк.спр. 76).

Ухвалою суду від 14.05.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (арк.спр. 84).

Позивач у судове засідання не прибув, позовні вимоги підтримав, просив розглянути справу за його відсутності (арк.спр. 36).

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (арк. спр. 61-65), у яких зазначив, що Наказом МВС України № 260 від 06.04.2016 затверджено «Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» (далі Порядок № 260). Пунктом 23 Порядку № 260 передбачено, що поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер та премій установлених на день звільнення. Відповідач вважає, що одноразова грошова допомога при звільнені, яка передбачена пунктом 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям, надстрокової служби та військової служби за контрактом особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (далі Постанова № 393) не входить до складу грошового забезпечення, а одноразова грошова допомога при звільненні яка передбачена пунктом 10 Постанови № 393, нараховується та сплачується відповідно до умов, встановлених Порядком № 260. Крім того відповідач зазначає, що пунктом 7 Порядку № 260 передбачено, грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення, тобто одноразова грошова допомога була виплачена позивачу в січні 2018 року при надходженні відокремленого додаткового фінансування на виплату одноразової грошової допомоги. Щодо стягнення військового збору у сумі 420,76 грн, відповідач зазначив, що відповідно до норм Податкового кодексу, тимчасово на період проведення антитерористичної операції, не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення в тому числі і працівників правоохоронних органів, на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції. Позивач вибув зі складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в АТО з 12.07.2017, у зв'язку з чим втратив пільги з оподаткування військовим збором. Відповідач вважає, що на час призначення та сплати одноразової грошової допомоги при звільнені, пільги щодо оподаткуванням військовим збором доходів позивача були відсутні. Також, відповідач зазначив, що вимоги про стягнення безпідставно утриманих сум військового збору з грошового забезпечення регулюються Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 (далі - Порядок № 787). Пунктом 3 Порядку № 787 передбачено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень, відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів. Порядком № 787 передбачено, що повернення помилкового або надміру зарахованих до бюджету коштів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету. Подання подається разом з заявою про повернення коштів з бюджету. Відповідач зазначає, що ОСОБА_2 не звертався із заявою до відповідача про повернення зайво утриманого військового збору та відповідного казначейства, а тому на думку відповідача позовні вимоги щодо стягнення військового збору з Головного управління Національної поліції у Луганській області є передчасними.(арк.спр 72-74).

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. з 05.08.2001 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України, з 07.11.2015 по 12.07.2017 продовжив службу в Національній поліції України в Луганській області.

Згідно довідки № А-111173 від 15.12.2017 в період з 02.08.2014 по 09.08.2014, з 13.12.2014 по 07.11.2015, з 07.11.2015 по 12.07.2017 позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (арк.спр. 18).

12.07.2017 капітан поліції ОСОБА_2, слідчий слідчого відділення Біловодського відділу поліції вибув зі складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпечення її проведення, про що видано наказ № 213 дск від 28.07.2017 (арк.спр 81).

Наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області від 11.07.2017 № 486 о/с звільнено зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_2 слідчого, слідчого відділення Біловодського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області за ст. 77 ч. 1 .п7 (за власним бажанням), з 12.07.2017, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 15 років 11 місяців 08 днів, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 21 добу (арк.спр. 67).

Наказом № 691 о/с від 29.09.2017 ОСОБА_2 відповідно до наказу МВС України від 23.11.2016 № 1235 «Про затвердження Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції» у зв'язку зі звільненням прийнято рішення про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в поліції. Стаж роботи в поліції для виплати складає 15 років 11 місяців 08 днів (арк.спр. 68).

Відповідачем надано до суду лист № 158/111/22-2018 від 28.03.2018, в якому зазначено, що ОСОБА_2 звільнений зі служби 12.07.2017, остаточний розрахунок проведений 27.07.2017 після надходження фінансування за 12 діб липня 2017 року та одноразової грошової винагороди за участь в АТО за червень-липень 2017 року. Одноразова грошова винагорода при звільненні сплачена у січні 2018 року при надходженні відокремленого додаткового фінансування на виплату одноразової грошової винагороди при звільнені. Нараховано ОСОБА_2 у сумі 28050,64 грн та відповідно чинного законодавства утримано та нараховано податки та збори, у тому числі військовий збір у розмірі 1,5% у сумі 420,76 грн (арк.спр. 69).

Факт перерахування ОСОБА_2 вихідної допомоги у сумі 27629,83 грн підтверджено платіжним дорученням за № 20 від 24.01.2018 з відміткою казначейської служби про перерахування (оплату) на рахунок позивача 26.01.2018 (арк.спр. 70).

Зазначені обставини встановлені судом на підставі письмових доказів та не заперечуються учасниками справи.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII "Про Національну поліцію", який набрав чинності 07.11.2015.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано Постановою № 988 та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 "Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання", зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799, який набрав чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у абзаці другому пункту 2 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Пунктом 1 Постанови № 988 установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Порядку № 260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Наведені норми законодавства дають підставу для висновку, що нерозповсюдження на поліцейських норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 № 95 "Про захист заробітної плати", ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з приписами статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" (далі - Закон № 108/95-ВР, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (частина перша статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу дійшов таких висновків.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Одноразову грошову допомогу при звільнені зі служби в поліції ОСОБА_2 фактично сплачено 26 січня 2018 року, що підтверджено відповідним платіжним дорученням про перерахування 27629,88 грн на рахунок ОСОБА_2 та визнано позивачем у позові. Позов подано до суду 14.03.2018.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позов у даній справі поданий з дотриманням тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

Згідно з пунктом 9 розділу І "Загальні положення" Порядку № 260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

При прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно (пункт 15 розділу І "Загальні положення" Порядку № 260).

Відповідно до пункту 23 розділу І "Загальні положення" Порядку № 260 поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення. При цьому до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць (абзац перший пункту 8 розділу III "Окремі питання виплати грошового забезпечення" Порядку № 260).

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Порядку № 260 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні поліцейським проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення поліцейського обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні поліцейським здійснюється з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням. При цьому, до розрахунку не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду.

Згідно з довідкою Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Луганській області від 08.05.2018 № 263/111/22-2018 (арк. спр. 80) середньомісячне грошове забезпечення на момент звільнення ОСОБА_2 відповідно до вимог Порядку № 100 за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, складає: за травень 2017 року - 7980,20 грн, у тому числі посадовий оклад 2400,00 грн, оклад за спеціальним званням 1800,00 грн, надбавка за вислугу років - 1260,00 грн, премія 2520,20 грн; за червень 2017 року - 9480,20 грн, у тому числі посадовий оклад 2400,00 грн, оклад за спеціальним званням 1800,00 грн, надбавка за вислугу років - 1260,00 грн, премія 4020,20 грн.

За травень та червень 2017 року позивачем відпрацьовано 61 календарний день (за травень 2017 року - 31 календарний день, за червень 2017 року - 30 календарних днів).

День звільнення позивача 12.07.2017 вважається останнім днем служби. Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні складає з 13.07.2017 по 25.01.2016 та становить 197 календарних днів.

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (7980,20 грн + 9480,20 грн) : 61 календарний день = 286,23 грн.

Середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.07.2017 по 26.01.2018 у сумі 48561,48 грн.

Позивач просив суд стягнути на його користь середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.07.2017 по 25.01.2018 у сумі 48561,48 грн.

Судом встановлено, що для розрахунку зазначеної суми позивачем використано довідку відповідача від 19.12.2017, згідно якої грошове забезпечення позивача у травні 2017 року становило 7480,20 грн, у червні 2017 року - 7480,20 грн.

Однак, на виконання ухвали суду відповідач надав суду інформацію про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення ОСОБА_2 за травень та червень 2017 року із зазначенням складових такого нарахування, а тому інформацію відповідача, викладену в листі від 08.05.2018 № 263/111/22-2018, суд вважає більш повною та достовірною, та такою, що належить до використання під час здійснення розрахунків.

Посилання відповідача в обґрунтування заперечень проти позову на відсутність вини у невиплаті позивачу у день звільнення одноразової грошової допомоги через відсутність асигнувань від Національної поліції на виплату такої допомоги суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, а відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Щодо позовної вимоги про визнання неправомірними дій відповідача щодо стягнення військового збору в розмірі 420,76 грн із суми одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби суд виходить з такого.

Відповідно до абзацу першого пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України військовий збір встановлений тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України.

Згідно з підпунктом 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 "Інші перехідні положення" Податкового кодексу України тимчасово, на період проведення антитерористичної операції, не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції.

Порядок підтвердження статусу зазначених осіб з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015 № 1161 "Про порядок підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором" установлено, що підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором здійснюється на підставі витягів з наказів керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки про залучення таких осіб до проведення антитерористичної операції та наказів оперативного штабу з управління антитерористичною операцією про прибуття (вибуття) таких осіб до (із) складу сил і засобів, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції.

Як зазначалось вище згідно довідки № А-111173 від 15.12.2017 в період з 02.08.2014 по 09.08.2014, з 13.12.2014 по 07.11.2015, з 07.11.2015 по 12.07.2017 ОСОБА_2 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (арк.спр. 18).

Згідно витягу з наказу першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) (по стройовій частині) від 28.07.2017 № 213дск вважається таким, що вибув зі складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з 12 липня 2017 року капітан поліції ОСОБА_2, підстава: витяг з наказу Головного управління Національної поліції в Луганській області від 11.07.2017 № 486 о/с (арк. спр. 81).

Одноразова грошова допомога при звільненні зі служби в поліції фактично сплачена позивачу 26 січня 2018 року, коли він вже не брав безпосередньої участі в проведенні антитерористичної операції, а тому на нього не розповсюджувались пільги, встановлені підпунктом 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 "Інші перехідні положення" Податкового кодексу України щодо звільнення від сплати військового збору.

Таким чином, виплачуючи ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу при звільненні з поліції у січні 2018 року відповідач як податковий агент зобов'язаний був утримати з нарахованої суми військовий збір у розмірах, встановлених Податковим кодексом України, а тому у задоволенні позовної вимоги про визнання неправомірними дій відповідача щодо стягнення військового збору в розмірі 420,76 грн із суми одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби суд вважає за необхідне відмовити.

Суд погоджується з позицією позивача, що відповідно до вимог п. 10 "Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції", затвердженого наказом МВС України від 23.11.2016 № 1235, у випадку видання наказу про звільнення працівника зі служби в поліції в наказі органу поліції зазначаються стаж служби в поліції, необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати.

Вказані вимоги відповідач не виконав при прийнятті рішення про звільнення позивача зі служби з 12.07.2017, що стало підставою для видання наказу № 691 о/с від 29.09.2017 про нарахування та виплату ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в поліції (арк.спр. 68).

Дії відповідача щодо несвоєчасного прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні позивач не оскаржує та захищає свої права шляхом пред'явлення позову про стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково, стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_2 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 липня 2017 року по 25 січня 2018 року в сумі 56387,31 грн, а у задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач як учасник бойових дій звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання: 92800, Луганська область, смт Біловодськ, вул. Квіткова, буд. 74) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (місцезнаходження: 93404, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вул. Партизанська, будинок 16) задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області (місцезнаходження: 93404, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вул. Партизанська, будинок 16) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання: 92800, Луганська область, смт Біловодськ, вул. Квіткова, буд. 74) середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 липня 2017 року по 25 січня 2018 року в сумі 56387,31 грн (п'ятдесят шість тисяч триста вісімдесят сім грн 31 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 243 КАС України повне рішення суду складено 23 травня 2018 року.

Суддя Т.В. Смішлива