Справа № 311/1024/18 (2-а/311/16/2018)
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 травня 2018 рокусправа № 311/1024/18 (2-а/311/16/2018)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Круговий О.О.

судді: Шлай А.В. Прокопчук Т.С.

за участю секретаря судового засідання: Горшкова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 13 квітня 2018 року у справі №311/1024/18 (2а/311/16/2018) (суддя суду першої інстанції ОСОБА_2А.), ухвалену о 15 годині 39 хвилин у відкритому судовому засіданні в м. Василівка, за позовом Василівського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області до громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення,

в с т а н о в и в :

04 квітня 2018 року Василівський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив: примусово видворити за межі України громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт ХХ-БМ №725436, виданий 03.04.1997 року та заборонити йому вїзд на територію України на пять років.

Адміністративний позов обґрунтований тим, що в 2000 році відповідач прибув на територію України поза КПП Державного кордону з приватною метою, при собі мав паспорт зразка колишнього СРСР ХХ-БМ №725436, виданий республікою ОСОБА_4 03.04.1997 року. По закінченню терміну перебування на території України, територію країни він не залишив, близьких родичів громадян України не має, заходів для легалізації свого проживання в Україні не вжив за відсутності підстав подальшого перебування на території України, жодних підстав для перебування в Україні та отримання дозволу на імміграцію не має. 09.11.2017 року гр.. ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП, у відношенні нього прийнято рішення про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу на суму 510 грн. за порушення п. 2.2 Постанови КМУ №150. 15.11.2017 року у відношенні ОСОБА_1 прийнято рішення про примусове повернення його за межі України. Відповідач отримав другий примірник рішення про примусове повернення та був зобовязаний виїхати за межі України не пізніше 13.12.2017 року. Відповідач рішення про примусове повернення за межі України не виконав, у звязку з чим, на думку позивача є достатніми підстави для видворення його в примусовому порядку на підставі рішення суду.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 13 квітня 2018 року адміністративний позов задоволено: видворено за межі території України у примусовому порядку громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4, паспорт ХХ-БМ №725436, виданий 03.04.1997 року та заборонено йому вїзд в Україну на пять років.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з 2000 року позивач фактично проживає на території України за адресою АДРЕСА_1. За час проживання в Україні позивач створив сімю, а саме: він перебуває в релігійному шлюбі з ОСОБА_5, з якою у нього є спільна дитина ОСОБА_6, 29.01.2017 року. Позивач зазначає, що офіційно батьківство не оформлене, однак наголошує, що це дійсно його дитина. Також, позивач зазначає, що процедура заборони вїзду іноземців та осіб без громадянства в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони вїзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені ст. 13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Від позивача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він проти задоволення апеляційної скарги заперечує. Зазначає, що факт створення відповідачем релігійного шлюбу не свідчить про наявність законних підстав для його перебування на території України. Наголошує, що позивачем не виконано рішення про повернення за межі України в добровільному порядку, що є достатньою підставою для видворення відповідача на підставі рішення суду та заборони йому подальшого вїду.

Від відповідача на адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату у звязку з погіршенням стану здоровя. Порадившись на місці, з огляду на обмеженість строку розгляду судом апеляційної скарги у справах про примусове видворення іноземців, та з урахуванням відсутності доказів на користь підстав вказаних в клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів ухвалила відмовити в задоволенні клопотання відповідача.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_1 прибув на територію України в 2000 році за національним паспортом зразка СРСР ХХ-БМ №725436, виданого Рибницьким відділом внутрішніх справ від 03.04.1997 року, періодично залишав територію України.

З 2010 року громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_1 постійно перебуває на території України, дій щодо отримання дозволу на перебування в Україні не здійнив.

09 листопада 2017 року у відношенні відповідача було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЗП 136761, а саме перебування гр.. ОСОБА_4 ОСОБА_1 на території України без документів на право проживання в Україні.

09 листопада 2017 року Начальником Василівського РВ УДМС України в Запорізькій області ОСОБА_7 09.11.2017 року розглянуто протокол про адміністративне правопорушення та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення на громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_1 у вигляді штрафу розмірі 510 грн. за правопорушення передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП.

15 листопада 2017 року Начальником Василівського РВ УДМС України прийнято рішення про примусове повернення за межі України громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

Другий примірник рішення про примусове повернення за межі території України був вручений ОСОБА_1 15.11.2017 року, строк на виконання рішення сплинув 13.12.2017 року.

Відповідач рішення про примусове повернення не виконав у визначений строк, у звязку з чим, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про примусове видворення ОСОБА_1 за межі України.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутні законні підстав для перебування на території України, оскільки термін перебування його на території України закінчився, у добровільному порядку відповідач не виконав рішення про його примусове повернення та не покинув територію України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2.2 Постанови Кабінету Міністрів Про затвердження Порядку продовження строку перебування, та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України від 15 лютого 2012 року № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з Держав безвізового порядку в'їзду, якщо інший строк не визначено Міжнародними договорами України.

Згідно вимог ч. 3 ст. 29 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Відповідно до п. 26 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України з підстав та в порядку, що визначені статтею 30 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, статтею 13 Закону України Про імміграцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗУ Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Факт незаконного перебування відповідача на території України підтверджується матеріалами справи, зокрема, протоколом та постановою про накладення адміністративного стягнення.

Відповідач не заперечує факту свого незаконного знаходження на території України, також як видно з матеріалів справи позивачем не було оскаржено ні постанови про накладення адміністративного стягнення, ні рішення про його примусове повернення за межі України.

Примусове видворення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Судом встановлено, що відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, жодних обставин не наведено самим відповідачем.

Під час вирішення питання про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства судам варто враховувати, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Під час розгляду справи судом не встановлено , що відповідач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач дійсно перебував на території України із порушенням вимог чинного законодавства, за що був притягнутий до адміністративного стягнення, рішення про повернення його за межі території України ОСОБА_1 добровільно не виконав, в свою чергу підстав, що унеможливлюють примусове повернення відповідача в країну походження в силу Закону немає.

Відтак колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог про примусове видворення відповідача за межі території України.

Заперечуючи проти правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення відповідач зазначає, що ним на території України створено сімю, він має малолітню дитину, а тому його примусове видворення призведе до неможливості спілкування з рідними.

З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що факт проживання відповідача в цивільному шлюбі із громадянкою України та народження нею дитини не може зумовлювати підстави для незастосування до позивача наслідків знаходження на території України без законних на те підстав, а також невиконання ним рішення про примусове повернення за межі України, передбачених ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України».

Згідно наданого відповідачем свідоцтва про народження дитини ОСОБА_6 не підтверджує факт батьківства відповідача, тому доводи ОСОБА_1 про те, що його видворення безпосередньо торкнеться інтересів малолітньої дитини суд вважає необґрунтованими та такими, що не доведені належними та допустимими доказами.

Також, в своїй апеляційній скарзі відповідач наголошує, що хоча він і знаходився на території України без законних на те підстав, однак на момент винесення про примусове повернення його перебування в Україні жодним чином не суперечило інтересам національної безпеки України чи охорони громадського порядку, а також не перешкоджало охороні здоровя, захисту прав і законних інтересів громадян України. Відповідач зазначив, що саме по собі прострочення терміну перебування на території України не може автоматично призводити до заборони подальшого вїзду, оскільки така заборона застосовується згідно ст. 13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Суд апеляційної інстанції вважає такі доводи відповідача необґрунтованими, оскільки до нього застосовано заборону вїзду на територію України не на підставі ст. 13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» як до особи, яка, зокрема, порушує принципи національної безпеки, а також основи громадського порядку, а на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відтак той факт, що позивачем не порушувався громадський порядок та основи національної безпеки в даному випадку не має правового значення.

Суд зазначає, що згідно абз. 3 ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземцям та особам без громадянства, зазначеним які зокрема не виконали своєчасно рішення про примусове повернення, забороняється подальший вїзд в Україну строком на пять років. Строк заборони щодо подальшого вїзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення та додається до строку заборони вїзду в Україну, який особа мала до цього.

Отже, абз. 3 ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає самостійні підстави для заборони іноземцям та особам без громадянства вїзд на територію України, в разі якщо вони не виконали своєчасно рішення про повернення за межі України, вказана стаття взагалі передбачає наявність таких підстав як порушення громадського порядку та основ національної безпеки для позбавлення особи права на вїзд в Україну.

Таким чином, перебування особи в Україні без належних на те правових підстав, невиконання без поважних підстав рішення про примусове повернення за межі України може слугувати підставою для заборони подальшого вїзду іноземцю або особі без громадянства строком на 5 років в силу абз. 3 ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Суд звертає увагу, що відповідача було повідомлено належним чином про наслідки невиконання рішення про примусове повернення його за межі України, що також не заперечується і самим відповідачем. Суд зазначає, що в останньому абзаці резолютивної частини рішення №27 про примусове повернення громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_1 від 15.11.2017 року, другий примірник якого відповідачем було отримано 15.11.2017 року, чітко зазначено, що якщо іноземець або особа без громадянства в установлений строк без поважних причин не виконає рішення про примусове повернення, або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання такого рішення, до них застосовуються норми ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» - примусове видворення, що також передбачає розміщення у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, терміном до 18 місяців. Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті забороняється подальший вїзд на територію України строком на пять років.

Отже, з огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем не спростовано правомірності висновків суду першої інстанції, на думку суду апеляційної інстанції судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, у звязку з чим, підстави для зміни або скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. 288 , ст. 243, ст.308, ст. 310, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 13 квітня 2018 року у справі №311/1024/18 (2а/311/16/2018) - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: О.О. Круговий

Суддя: А.В. Шлай

Суддя: Т.С. Прокопчук