Справа № 812/389/18
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2018-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

17 травня 2018 рокуСєвєродонецькСправа № 812/389/18

Луганський окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Чернявської Т.І.,

за участю

секретаря судового засідання Шляхтун М.М.,

позивача - ОСОБА_1

та

представника відповідача - Васильєвої С.Ю. (довіреність від 04.10.2017

№ 8963/42-01/01-17)

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні в режимі відеоконференції справу

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України

про стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (далі - відповідач), в якому позивач просить стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на свою користь середньоденне грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.03.2016 по 24.11.2017.

З урахуванням уточнених позовних вимог, викладених в уточненій позовній заяві від 25.04.2018 б/н (арк. спр. 162-171), позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середньоденне грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.03.2016 по 24.11.2017 в загальній сумі 281287,50 грн з урахуванням грошового забезпечення за січень 2016 року в сумі 17053,65 грн (10996,45 грн (сума грошового забезпечення за січень 2016 року) + 6057,20 грн (винагорода за участь в антитерористичній операції за січень 2016 року).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 19.08.1993 по 06.11.2015 він проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 по 09.03.2016 - в Департаменті внутрішньої безпеки Національної поліції України. Наказом відповідача від 03.03.2016 № 138 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 (через хворобу) частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію». Відповідно до наказу від 03.03.2016 № 138 о/с відповідач повинен був виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в день звільнення зі служби в сумі 109449,78 грн. Одноразова грошова допомога виплачена відповідачем лише 10.06.2016 та в сумі 107808,03 грн (1641,75 грн відповідач не виплатив з власної ініціативи, стягнувши цю суму у вигляді військового збору). Крім того, відповідач не нарахував та не виплатив позивачу винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 в сумі 17709,40 грн.

Вважаючи такі дії відповідача незаконними, позивач звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом. Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 04.07.2017 у справі № 812/1471/16, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017, позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України задоволені частково, серед іншого: з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 стягнуто винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 в розмірі 17709,40 грн; визнано протиправними дії Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо утримання військового збору в розмірі 1641,75 грн із виплаченої ОСОБА_1 суми одноразової грошової допомоги в розмірі 109449,78 грн при звільненні зі служби; стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 суму військового збору в розмірі 1641,75 грн, утриманого із суми одноразової грошової допомоги в розмірі 109449,78 грн, виплаченої ОСОБА_1 при звільненні зі служби. Заборгованість за виконавчими листами у справі № 812/1471/16 в сумі 1641,75 грн та 17709,40 грн стягнута лише 24.11.2017.

06.12.2017 позивач звернувся до відповідача з проханням надати довідку з інформацією про дату виплати заборгованості за рішенням суду від 04.07.2017 у справі № 812/1471/16, довідку про середньоденне грошове забезпечення позивача за період з 07.11.2015 по 09.03.2016 та нарахувати і виплатити середньомісячне грошове забезпечення з 09.03.2016 по день виплат сум за рішенням суду. Листом від 10.01.2018 № С-1746/42-03/0118 відповідач повідомив позивача, що виплати за рішенням суду від 04.07.2017 у справі № 812/1471/16 здійснені 24.11.2017 та повідомив останнього про відсутність правових підстав для нарахування та виплати середньомісячного грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільнення за період з 09.03.2016 по 24.11.2017. Довідку про середньоденне грошове забезпечення позивача за період з 07.11.2015 по 09.03.2016 відповідач не надав, як і не надав пояснень щодо неправомірності невиплати в повному обсязі одноразової грошової допомоги при звільненні та її затримку в виплаті до 24.11.2017 та не надав відмови в цій частині щодо правових підстав ненарахувань та невиплати середньомісячного грошового забезпечення за весь час затримки у виплаті одноразової грошової допомоги до повного розрахунку.

Позивач вважає що ненадання відповідачем належної відповіді є його відмовою у нарахуванні та виплаті середньомісячного грошового забезпечення за весь час затримки в розрахунку після його звільнення та такі дії відповідача суперечать положенням чинного законодавства та порушують його права.

З посиланням на норми частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» просив позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача середньоденне грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.03.2016 по 24.11.2017 в сумі 281287,50 грн.

Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України позов не визнав, про що через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) 17.04.2018 за вхідним реєстраційним № 9276/2018 подав відзив на позовну заяву від 11.04.2018 за № 2960/42-01/2018, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити (арк. спр. 118-124).

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що, по-перше, відповідно до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З посиланням на норми постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988), постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 № 18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських» (далі - Постанова № 18) та Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799 (далі - Порядок № 260) відповідач зазначає, що винагорода поліцейським за безпосередню участь у воєнних конфліктах, під час проведення антитерористичних операцій та інших заходах в умовах особливого періоду, встановлена Постановою № 18, є тимчасовою виплатою та не входить до складу грошового забезпечення поліцейського. Окрім цього, відповідач зазначає, що одноразова грошова допомога поліцейського, звільненого через хворобу, встановлена статтею 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262) та пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей», також не входить до складу грошового забезпечення поліцейського.

Винагорода за участь в антитерористичній операції та одноразова грошова допомога при звільненні не входять до складу грошового забезпечення поліцейського, носять компенсаційних характер, а тому за твердженням відповідача статті 116, 117 Кодексу законів про працю України до них не застосовуються.

По-друге, відповідач заперечує свою вину у затримці виплати одноразової грошової допомоги та винагороди за участь в антитерористичній операції з огляду на таке.

Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, передбачена частинами першою та другою статті 9 Закону № 2262, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Положенням про Національну поліцію України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 877, визначено, що Національна поліція України фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, інших джерел, не заборонених законом, а також забезпечує ефективне і цільове їх використання. Відповідно до абзацу 27 пункту 11 Положення про Національну поліцію України голова Національної поліції України приймає в установленому порядку рішення про розподіл бюджетних коштів, розпорядником яких є Національна поліція.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 887 «Про утворення територіального органу Національної поліції» утворено як юридичну особу публічного права Департамент внутрішньої безпеки як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції. Положенням про Департамент внутрішньої безпеки, затвердженим наказом Національної поліції України від 09.11.2015 № 83, передбачено, що керівник Департаменту внутрішньої безпеки організовує планово-фінансову роботу Департаменту внутрішньої безпеки, здійснює контроль за використанням фінансових та матеріальних ресурсів, забезпечує організацію та удосконалення бухгалтерського обліку, цільове використання бюджетних коштів, складання та подання в установлені строки фінансової та бюджетної, податкової і статистичної звітності до відповідних органів (абзац 22 пункту 2 розділу V); призначає, перепризначає і звільняє з посад заступників, начальників підпорядкованих структурних підрозділів Департаменту внутрішньої безпеки, поліцейських, державних службовців, інших працівників поліції підрозділів Департаменту внутрішньої безпеки (абзац 25 пункту 2 розділу V).

З аналізу цих норм, резюмує відповідач, вбачається, що в контексті статті 117 Кодексу законів про працю України Департамент внутрішньої безпеки є власником або уповноваженим ним органом (роботодавцем), а Національна поліція - розпорядником коштів Державного бюджету України, передбачених на її утримання. Одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 107808,03 грн виплачена позивачу 10.06.2016 після отримання відповідачем асигнувань від Національної поліції на виплату такої допомоги. Тобто, вини відповідача у затримці виплати одноразової грошової допомоги при звільненні не вбачається, а тому до нього не може бути застосовано санкції, встановлені статтею 117 Кодексу законів про працю України.

По-третє, стосовно затримки виплати винагороди за участь в антитерористичній операції відповідач зазначає таке.

Станом на день звільнення позивача (09.03.2016) заборгованість зі сплати винагороди за участь в антитерористичній операції була відсутня.

Лише на виконання постанови Луганського окружного адміністративного суду від 04.07.2017 у справі № 812/1471/16, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017 органами Державної казначейської служби 24.11.2017 з відповідача на користь позивача стягнуто 19351,15 грн, з яких 17709,40 грн - винагорода за участь в антитерористичній операції, 1641,75 грн - утриманий з одноразової грошової допомоги військовий збір.

По-четверте, щодо обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшення його розміру відповідач звернув увагу суду на те, що постановою Луганського окружного адміністративного суду від 04.07.2017 у справі № 812/1471/16, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017, позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України задоволені частково. Вимога позивача про визнання неправомірними дій чи бездіяльності відповідача щодо ненарахування позивачу винагороди за участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 на суму 18846,20 грн не задоволена, а тому вини відповідача в цій частині не встановлено; з відповідача стягнуто винагороду за участь в антитерористичній операції у меншому розмірі, а саме в сумі 17709,40 грн; визнано протиправними дії відповідача щодо утримання військового збору з суми одноразової грошової допомоги та стягнуто на користь позивача, утриманий військовий збір в сумі 1641,75 грн. Тобто, наявні підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, як зазначено у постановах судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 27.04.2016 № 6-113цс16 та від 11.10.2017 № 6-1638цс17. Враховуючи те, що судовим рішенням у справі № 812/1471/16 не встановлено вини відповідача в частині ненарахування позивачу винагороди за участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 19.01.2016, то стягнутий розмір винагороди за участь в антитерористичній операції в сумі 17709,40 грн не включається до розрахунку розміру відшкодування за час затримки розрахунку.

Окрім цього, відповідач зазначає, що у наведеному позивачем розрахунку, останнім умисно взято до уваги відомості, зазначені у довідці відповідача від 18.07.2016 № 324 «Про доходи», виходячи з нарахованого доходу у січні 2016 року - 10996,45 грн, який включає одноразову винагороду за участь в антитерористичній операції у розмірі 2438,46 грн, що є порушенням постанови Кабінету міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». 10.01.2018 відповідач надав позивачу лист про розгляд його звернення від 06.12.2017 з довідкою від 04.01.2018 № 6 «Про нараховане грошове забезпечення з 07.11.2015 по 09.03.2016 ОСОБА_1», в якій зазначив розмір грошового забезпечення, необхідний для розрахунку: за січень 2016 року - 8528,00 грн та за лютий 2016 року - 9950,00 грн.

Так, за січень-лютий 2016 року позивачем відпрацьовано 60 календарних днів. 09.03.2016 - останній оплачений робочий день позивача, а тому він не може враховуватись при розрахунку. Кількість календарних днів за період затримки розрахунку при звільненні, а саме з 10.03.2016 по 24.11.2017 становить 625 днів. Середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (8528,00 грн + 9950,00 грн) / 60 днів = 307,96 грн. Середньоденний заробіток за час затримки розрахунку: 307,96 грн х 625 днів = 192475,00 грн. Принцип співмірності: 1641,75 грн / 109449,75 грн = 1,5 %.

Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 192475,00 грн, а недоплачена сума лише 1641,75 грн, то, враховуючи неістотність цієї суми відносно розміру заробітку, застосовується принцип співмірності, а тому у випадку задоволення позову загальна сума відшкодування за затримку розрахунку при звільненні має складати: 192475,00 грн х 1,5 % = 2887,12 грн.

З урахуванням викладеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач подав відповідь на відзив від 25.04.2018 (арк. спр. 152-161), в якій серед іншого зазначив, що поданий відповідачем відзив на позовну заяву підлягає поверненню та має вважатися таким, що не був поданим, оскільки його подано з порушенням вимог пункту 2 частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та пунктів 5.26 та 5.27 «Вимог до оформлення документів ДСМТУ 4163-2003».

Також позивач зазначає, що відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, законодавець чітко визначив, що в день звільнення працівника виплачуються всі суми, що належать до виплати незалежно чи відносяться вони до заробітної плати (грошового забезпечення) чи ні. В свою чергу відповідач довільно тлумачить вказані норми на свій розсуд.

З посиланням на рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кечко проти України» та «Бурдов проти Росії» вважає, що твердження відповідача, що на момент звільнення позивача не було бюджетних асигнувань, а тому у останнього відсутня вина щодо затримки виплати зазначених коштів, не відповідає вимогам чинного законодавства та є формою захисту відповідача, а тому до нього може та повинні бути застосовані санкції, встановлені статтею 117 Кодексу законів про працю України.

З приводу посилань відповідача на те, що станом на день звільнення позивача (09.03.2016) була відсутня заборгованість зі сплати винагороди за участь в антитерористичній операції позивач зазначає таке.

Саме діями або бездіяльністю відповідача, який ненарахував та відповідно не включив у заборгованість не виплачену суму винагороди за участь в антитерористичній операції на день звільнення позивача і була «відсутня» заборгованість по виплаті винагороди за участь в антитерористичній операції. Зазначена заборгованість виплачена позивачу 24.11.2017 на підставі рішення суду у справі № 812/1471/16.

Щодо необхідності зменшення розміру розрахунку, наданого позивачем при затримці розрахунку при звільненні, про яке зазначається відповідачем у відзиві позивач зазначає, що в даній адміністративній справі необхідно розглядати обставини, відповідно до яких відповідач повинен був виплатити позивачу в день звільнення (09.03.2016) одноразову грошову допомогу в сумі 109449,78 грн. Оскільки відповідачем в меншому розмірі (107808,03 грн) та з порушенням законодавчо встановленого строку (10.06.2016), а за рішенням суду у справі № 812/1471/16 24.11.2017 виплачено ще суму утриманого військового збору в сумі 1641,75 грн, позивач не погоджується з твердженням відповідача про застосування у даному випадку принципу співмірності.

Також позивач не погоджується з твердженням відповідача, що при здійсненні розрахунку позивачем умисно взято до уваги довідку від 18.07.2016 № 324, відповідно до якої розмір грошового забезпечення позивача за січень 2016 року складає 10996,45 грн, з яких 8528,00 грн - грошове забезпечення позивача, а 2438,46 грн - одноразова винагорода за участь в антитерористичній операції, виплачена позивачу у січні 2016 року. Позивач вважає, що відповідно до Закону України «Про оплату праці» сума у розмірі 2438,46 грн входить у його грошове забезпечення за січень 2016 року.

За розрахунком позивача його середній заробіток складає 281287,50 грн, а саме:

середньоденне грошове забезпечення позивача:

17053,65 грн (грошове забезпечення за січень 2016 року) + 9950,00 грн (грошове забезпечення за лютий 2016 року) / 60 днів = 450,06 грн;

середній заробіток за час затримки розрахунку:

450,06 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 625 днів = 281287,50 грн.

З урахуванням викладеного просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою від 19.03.2018 про відкриття провадження в адміністративній справі справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. спр. 1-2).

Ухвалою від 18.04.2018 з ініціативи суду розгляд даної справи призначено у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та витребуванням додаткових доказів, оскільки наявних у справі матеріалів було недостатньо для з'ясування всіх обставин у справі (арк. спр. 139).

На виконання вимог ухвали суду від 18.04.2018 від Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) 27.04.2018 за вхідним реєстраційним № 10297/2018 надійшло клопотання про долучення письмових доказів, витребуваних судом (арк. спр. 142-146). Позивач надав витребувані судом документи через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) 05.05.2018 за вхідним реєстраційним № 10690/2018 згідно з заявою від 03.05.2018 б/н (арк. спр. 180-181).

Ухвалою від 27.04.2018 про участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду призначено розгляд справи в режимі відеоконференції (арк. спр. 149).

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив від 25.04.2016.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву від 11.04.2018 № 2960/42-01/2018.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статті 90 КАС України, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) з 19.08.1993 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 по 09.03.2016 у Національній поліції України, та 09.03.2016 звільнений з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах управління внутрішньої безпеки в Луганській області за підпунктом 2 (через хворобу) частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію», що підтверджується витягами з наказів Національної поліції України від 03.03.2016 № 138 о/с, від 20.05.2016 № 326 о/с та копією трудової книжки серії НОМЕР_2 (арк. спр. 68, 69, 181).

Згідно з довідкою Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 23.04.2018 № 81 про нараховану одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби старшому оперуповноваженому в особливо важливих справах УВБ в Луганській області підполковнику поліції ОСОБА_1 грошове забезпечення на день звільнення позивача для нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби становить 9950,00 грн. Вислуга років у календарному обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби відповідно до наказу Національної поліції України від 20.05.2016 № 326 о/с складає 22 роки 06 місяців 18 днів. Розрахунок згідно з пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей»: 9950,00 грн х 22 роки х 50 % = 109450,00 грн, з якої утримано військовий збір в сумі 1641,75 грн (арк. спр. 143).

Одноразова грошова допомога при звільненні зі служби у розмірі 107808,03 грн виплачена позивачу 10.06.2016, про що свідчать платіжне доручення від 09.06.2016 № 221 та відомість перерахувань на пластикові картки за червень 2016 року до Приват Банку (арк. спр. 144, 145).

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 04.07.2017 у справі № 812/1471/16, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017, позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України задоволені частково, серед іншого: з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 стягнуто винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 в розмірі 17709,40 грн; визнано протиправними дії Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо утримання військового збору в розмірі 1641,75 грн із виплаченої ОСОБА_1 суми одноразової грошової допомоги в розмірі 109449,78 грн при звільненні зі служби; стягнуто з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 суму військового збору в розмірі 1641,75 грн, утриманого із суми одноразової грошової допомоги в розмірі 109449,78 грн, виплаченої ОСОБА_1 при звільненні зі служби (арк. спр. 71-77, 78-83).

Згідно з частиною другою статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами (частина друга статті 370 КАС України).

Згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, встановлені судовими рішеннями у справі № 812/1471/16 обставини, що відповідачем неправомірно ненараховано та невиплачено позивачеві винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 в розмірі 17709,40 грн та протиправно утримано військовий збір в розмірі 1641,75 грн із виплаченої позивачеві суми одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби при розгляді даної справи не доказуються.

Листами від 26.12.2017 №№ 12-13/1935-6988, 12-13/1938-6991 Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області на виконання вимог підпункту 1 пункту 4 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) за вхідними реєстраційними №№ 411/2018, 412/2018 відповідно, повернуло на адресу Луганського окружного адміністративного суду оригінали виконавчих листів, виданих Луганським окружним адміністративним судом 01.11.2017 у справі № 812/1471/16 про стягнення з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення за листопад 2015 року - 4547,20 грн, за грудень 2015 року - 7105,00 грн, за січень 2016 року - 6057,20 грн, а всього за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 в розмірі 17709,40 грн ( сімнадцять тисяч сімсот дев'ять гривень 40 коп.), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов'язкових платежів, та про стягнення суми військового збору в розмірі 1641,75 грн (одна тисяча шістсот сорок одна гривня 75 коп.), утриманого із суми одноразової грошової допомоги в розмірі 109449,78 грн, виплаченої ОСОБА_1 при звільненні зі служби (арк. спр. 133, 134, 136, 137). Відповідно до відмітки Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області на виконавчих листах рішення суду виконане 24.11.2017.

06.12.2017 позивач звернувся до відповідача зі зверненням, зареєстрованим Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України 11.12.2017 за № С-1746, в якому просив надати довідку про дату та суму здійсненої виплати за рішенням суду у справі № 812/1471/16, довідку про середньоденне грошове забезпечення за період з 07.11.2015 по 09.03.2016 та нарахувати та виплатити середньомісячне грошове забезпечення з 09.03.2016 по день виплати сум за рішенням суду у справі № 812/1471/16 (арк. спр. 85, 126-127).

Листом від 10.01.2018 № С-1746/42-03/0118 Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України надав позивачу відповідь, в якій зазначив, що оскільки механізм виплати винагороди за участь в антитерористичній операції для поліцейських у період з 07.11.2015 по 20.01.2016 не був врегульований, то заборгованість на день звільнення (09.03.2016) з виплати зазначеної винагороди за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 була відсутня. Відповідач зазначив, що 24.11.2017 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області з рахунку відповідача на користь позивача стягнуто винагороду за участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 в сумі 17709,40 грн, тим самим виконавши рішення суду у справі № 812/1471/16 в цій частині. На вимогу нарахувати та виплатити середньомісячне грошове забезпечення з 09.03.2016 по день виплати сум за рішенням суду у справі № 812/1471/16 відповідач відмовив позивачу (арк. спр. 86, 128).

До зазначеного листа відповідачем додано довідку від 04.01.2018 № 6 про нараховане грошове забезпечення з 07.11.2015 по 09.03.2016 старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УВБ в Луганській області підполковника поліції ОСОБА_1 (арк. спр. 129).

Відповідно до довідок Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 04.01.2018 № 6 та від 29.03.2018 № 75 у січні 2016 року позивачем відпрацьовано 31 день, у лютому 2016 року - 29 днів, разом за два місяці, що передували звільненню, позивачем фактично відпрацьовано 60 днів (арк. спр. 129, 130).

Зазначені обставини встановлені судом на підставі письмових доказів та не заперечуються учасниками справи.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію», який набрав чинності 07.11.2015.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано Постановою № 988 та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799, який набрав чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у абзаці другому пункту 2 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Пунктом 1 Постанови № 988 установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Порядку № 260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Наведені норми законодавства дають підставу для висновку, що нерозповсюдження на поліцейських норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з приписами статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (частина перша статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу дійшов таких висновків.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Всі належні при звільненні суми позивачу фактично виплачені 24.11.2017, позов щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні до суду поданий 12.02.2018, про що свідчить відбиток поштового штемпелю на поштовому конверті, в якому надійшов позов.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позов у даній справі поданий з дотриманням тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

Згідно з пунктом 9 розділу І «Загальні положення» Порядку № 260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

При прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно (пункт 15 розділу І «Загальні положення» Порядку № 260).

Відповідно до пункту 23 розділу І «Загальні положення» Порядку № 260 поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення. При цьому до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць (абзац перший пункту 8 розділу III «Окремі питання виплати грошового забезпечення» Порядку № 260).

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення (абзаци сьомий, восьмий пункту 8 розділу III «Окремі питання виплати грошового забезпечення» Порядку № 260).

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Порядку № 260 можна дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні поліцейським проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення поліцейського обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні поліцейським здійснюється з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням. При цьому, до розрахунку не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду.

Згідно з довідкою Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 04.01.2018 № 6 (арк. спр. 129) грошове забезпечення позивача, з якого обчислюється середньоденне грошове забезпечення поліцейського, за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, складає: за січень 2016 року - 8528,00 грн, у тому числі посадовий оклад 2700,00 грн, оклад за спеціальним званням 2200,00 грн, надбавка за стаж служби в поліції 2205,00 грн, премія 1423,00 грн; за лютий 2016 року - 9950,00 грн, у тому числі посадовий оклад 2700,00 грн, оклад за спеціальним званням 2200,00 грн, надбавка за стаж служби в поліції 2205,00 грн, премія 2845,00 грн.

За січень та лютий 2016 року позивачем відпрацьовано 60 календарних днів (за січень 2016 року - 31 календарний день, за лютий 2016 року - 29 календарних днів).

День звільнення позивача 09.03.2016 вважається останнім днем служби. Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні складає з 10.03.2016 по 24.11.2017 та становить 625 календарних днів.

Середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (8528,00 грн + 9950,00 грн) : 60 календарних днів = 307,96 грн.

Середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.03.2016 по 24.11.2017, яке належить стягнути на користь позивача, складає: 307,96 грн х 625 календарних днів = 192475,00 грн.

При вирішенні даної справи суд не може застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування позивачу, про що просить відповідач у відзиві на позовну заяву з посиланням на постанови судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 27.04.2016 № 6-113цс16 та від 11.10.2017 № 6-1638цс17, з огляду на таке.

Частинами першою, другою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 7 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Ратифікація Конвенції відбулась на підставі Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пункті 22 рішення від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) Європейський суд з прав людини повторив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98).

У пунктах 23, 24, 25 рішення від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» (Заява № 10972/05) Європейський суд з прав людини вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23). Суд зауважив, що вимога заявника до національного суду ґрунтувалась на чіткому положенні національного законодавства, що було чинним на той час (див. пункт 13 вище). Виплата забезпечення, що розглядається, здійснювалась з огляду лише на єдину об'єктивну умову - належність до рядового або в начальницького складу органів внутрішніх справ. Оскільки заявник виконав цю умову, він може вважатися таким, що мав обґрунтовані сподівання, якщо не право, отримати виплату, яка розглядається. Замінювати національні органи у тлумаченні національного законодавства не є завданням Суду. Однак, національні суди аргументували свої рішення тим, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2000 рік» не передбачав видатків для виплат, передбачених Указом Президента, і, відповідно, постановили, що заявник не мав права на такі виплати протягом відповідного періоду згідно з Законом України «Про бюджетну систему України». Таким чином, виявляється, що національні суди проігнорували положення статті 28 Закону України «Про бюджетну систему України», яке забороняло вносити зміни до законодавства Законом про Державний бюджет України, спочатку зміни слід було внести до відповідних законів (див. пункти 9 та 12 вище). Більше того, Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджету, оскільки державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов'язань (див., з-поміж інших судових рішень, рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), згадане вище, пункт 35). Тому остаточна відмова національних органів у праві заявника на цю доплату за період, що розглядається, є свавільною і такою, що не ґрунтується на законі. Отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу.

Питання у цій адміністративній справі пов'язано з правом позивача на виплату, яке походить безпосередньо з чинного та передбачуваного положення національного законодавства - статті 117 КЗпП України, яке по суті захищається статтею 1 Першого протоколу.

Результати аналізу рішень Європейського суду з прав людини, ухвалених за результатами застосування статті 1 Першого протоколу, дають можливість визначити критерії, що підлягають оцінці при вирішенні питання про допустимість правомірного втручання держави в право власності з точки зору його відповідності статті 1 Першого протоколу.

У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовані три головні критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме:

- чи є такий захід законним;

- чи переслідує втручання в право власності «суспільний інтерес»;

- чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Якщо хоча б одного критерію із перелічених не буде додержано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу.

Законність втручання означає, що втручання держави у право власності особи, а тим більш позбавлення власності, повинно здійснюватися на підставі закону. При цьому:

а) до відносин щодо позбавлення державою власності своїх громадян застосовується відповідне національне законодавство (рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»);

б) під «законом» розуміється нормативно-правовий акт, який повинен бути «доступним» для заінтересованих осіб, «чітким» і «передбачуваним» у питаннях застосування та наслідків дії його норм у розумних межах (рішення від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України», рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України»). При цьому власне факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон є «непередбачуваним». Саме суди, повноважні здійснювати правосуддя, мають завданням розсіювати ті сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення від 07.07.2011 у справі «Сєрков проти України»);

в) тлумачення та застосування національного законодавства - це прерогатива національних органів. Але Європейський суд з прав людини перевіряє, чи спосіб, у який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у контексті практики Європейського суду з прав людини (згадане рішення в справі «Щокін проти України»).

Оскільки стаття 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника або уповноваженого ним органу за затримку розрахунку при звільненні у вигляді обов'язку сплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, не встановлює принципу співмірності та можливості суду як органу, який виносить рішення по суті спору, зменшити розмір такого відшкодування, втручання у право власності позивача шляхом визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку позивач мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи не буде законним та становитиме порушення державою статті 1 Першого протоколу.

Посилання відповідача в обґрунтування заперечень проти позову на відсутність вини у невиплаті позивачу у день звільнення одноразової грошової допомоги через відсутність асигнувань від Національної поліції на виплату такої допомоги суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, а відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Щодо тверджень відповідача в обґрунтування заперечень проти позову про відсутність вини у невиплаті винагороди за участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 в сумі 17709,40 грн, оскільки судовими рішеннями не встановлено вини відповідача в частині ненарахування позивачу вказаної винагороди внаслідок відмови у задоволенні вимоги про визнання неправомірними дій чи бездіяльності Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо ненарахування позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за спірний період, суд зазначає таке.

В постанові від 04.07.2017 у справі № 812/1471/16 суд вказав, що позивачеві відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період 07.11.2015 по 19.01.2016, загальна сума якої становить 17709,40 грн (за листопад 2015 року (за період з 07.11.2015 по 30.11.2015) - 4547,20 грн, за грудень 2015 року - 7105,00 грн, за січень 2016 року (за період з 01.01.2016 по 19.01.2016) - 6057,20 грн), та дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є вимога про стягнення з відповідача сум грошового забезпечення позивача за спірний період. Позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо ненарахування та невиплати позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції та зобов'язання відповідачів провести нарахування та виплату позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за листопад 2014 року, за січень 2015 року, за період з 07.11.2015 по 19.01.2016 суд залишив без задоволення через неналежність обраного позивачем у спірних правовідносинах способу захисту порушеного права.

Отже, в постанові від 04.07.2017 у справі № 812/1471/16 суд встановив обставини неправомірного ненарахування та невиплати позивачеві відповідачем винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період 07.11.2015 по 19.01.2016, загальна сума якої становить 17709,40 грн, чим спростовуються твердження відповідача про відсутність вини у невиплаті позивачу вказаної винагороди за участь в антитерористичній операції.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково, стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.03.2016 по 24.11.2017 в сумі 192475,00 грн, а у задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач як учасник бойових дій звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 10) про стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (ідентифікаційний код 40116086, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 10) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 березня 2016 року по 24 листопада 2017 року в сумі 192475,00 грн (сто дев'яносто дві тисячі чотириста сімдесят п'ять грн 00 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 243 КАС України повне рішення суду складено 22 травня 2018 року.

Суддя Т.І. Чернявська