Справа № 492/446/15-а
Суддя: Анцупова Т.О.
Дата ухвалення: 2018-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

10 травня 2018 року

Київ

справа № 492/446/15-а

адміністративне провадження № К/9901/5202/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Анцупової Т. О.,

суддів: Кравчука В. М., Стародуба О. П.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу №492/446/15-а

за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області про визнання неправомірним рішення про припинення пенсії та зобов'язання поновити виплату пенсії;

за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області на постанову Арцизького районного суду Одеської області від 11 червня 2015 року (у складі судді Гусєвої Н. Д.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року (у складі колегії суддів Жука С. І., Потапчука В. О., Семенюка Г. В.) установив:

I. ПРОЦЕДУРА

1. У березні 2015 року ОСОБА_1. звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного Фонду України в Арцизькому районі Одеської області (далі - УПФУ в Арцизькому районі Одеської області), в якому просила:

- визнати протиправним рішення про припинення пенсії № 6 від 30 січня 2015 року УПФУ в Арцизькому районі Одеської області;

- зобов'язати УПФУ в Арцизькому районі Одеської області поновити виплату пенсії за вислугу років, відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з часу її припинення.

2. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1. зазначала, що вона має право на пенсію за вислугу років, як працівник охорони здоров'я, оскільки більше 25 років працювала в різних закладах охорони здоров'я на посаді фармацевта, передбаченої Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909.

3. Постановою Арцизького районного суду Одеської області від 11 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено:

- визнано неправомірним рішення УПФУ в Арцизькому районі Одеської області № 6 від 30 січня 2015 року про припинення ОСОБА_1. пенсії за вислугу років, призначеної 05 січня 2011 року відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов'язано УПФУ в Арцизькому районі Одеської області поновити виплату ОСОБА_1. пенсії за вислугу років, призначеної 05 січня 2011 року відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з часу її припинення, тобто з 30 січня 2015 року.

4. Не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідач, у жовтні 2015 року звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України.

5. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2016 року у зазначеній справі було відкрито провадження та установлено строк для подачі заперечень на касаційну скаргу до 15 квітня 2016 року. Також ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2016 року у зазначеній справі було відмовлено відповідачу у клопотанні про зупинення виконання постанови Арцизького районного суду Одеської області від 11 червня 2015 року.

6. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вищого адміністративного суду України від 12 вересня 2017 року у даній справі визначено суддю-доповідача Мороз В. Ф.

7. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд та набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.

8. Відповідно до пп. 4 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

9. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 січня 2018 року у даній справі визначено суддю-доповідача Анцупову Т. О.

10. В матеріалах справи міститься 4 клопотання УПФУ в Арцизькому районі Одеської області про прискорення розгляду справи, оскільки справа надійшла до Суду в 2015 році, але до касаційного розгляду ще не призначена.

11. Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2018 року було прийнято до провадження справу №492/446/15-а, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду і призначено касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

12. Судами попередніх інстанцій установлено, що позивачка ОСОБА_1., маючи загальний стаж роботи за спеціальністю фармацевта більше 25 років, звернулась до УПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

13. Як вказано в запереченні відповідача, відповідно до протоколу № 381 від 05 січня 2011 року ОСОБА_1. призначено пенсію за вислугу років з урахуванням загального стажу роботи 31 рік 1 місяць 5 днів та спеціального стажу працівника охорони здоров'я 27 років 10 місяців 26 днів (т. 1, а.с. 41 - 42).

14. Рішенням УПФУ в Арцизькому районі Одеської області від 30 січня 2015 року № 6 позивачці було припинено виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років у зв'язку з відсутністю необхідного стажу роботи (25 років), який дає право на пенсію за вислугу років, оскільки позивачка у період з 29 грудня 2001 року по 30 грудня 2006 року працювала в аптечному кіоску у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, який не відноситься до Переліку закладів охорони здоров'я, затвердженого наказом МОЗ України від 28 жовтня 2002 року № 385, про що було повідомлено позивачку (т. 1, а. с. 16).

15. Припиняючи виплату пенсії, відповідач виходив з того, що період роботи позивачки у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 не дає право на призначення пенсії за вислугу років у відповідності до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

16. За таких обставин позивачка, не погоджуючись з рішенням УПФУ в Арцизькому районі Одеської області від 30 січня 2015 року № 6, звернулась до суду з адміністративним позовом.

ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

17. Оцінюючи доводи сторін, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходили з того, що відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

18. Суди попередніх інстанцій також врахували положення ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», згідно яких громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

19. З матеріалів справи, а саме з копії трудової книжки ОСОБА_1. (т. 1, а. с. 5 - 12), вбачається, що позивачка з 05 серпня 1978 року по 27 грудня 2010 року працювала на посадах фармацевта, начальника аптеки-фельдшера, завідуючої аптеки, в тому числі в період з 29 грудня 2001 року по 30 грудня 2006 року працювала на посаді фармацевта, завідуючої аптечним кіоском у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

20. Згідно ліцензій серії НОМЕР_1, серії НОМЕР_2 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 надано право на здійснення наступних видів фармацевтичної діяльності: роздрібна торгівля лікарськими засобами, місце провадження діяльності: аптечний пункт та аптечний кіоск відповідно.

21. В оцінці спірних правовідносин судами першої та апеляційної інстанції враховано, що:

- відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2004 року № 1570 «Про затвердження Правил торгівлі лікарськими засобами в аптечних закладах» аптека - заклад охорони здоров'я, основним завданням якого є забезпечення населення, закладів охорони здоров'я, підприємств, установ та організацій лікарськими засобами шляхом здійснення роздрібної торгівлі;

- згідно ст. 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» (в редакції чинній в період роботи ОСОБА_1. у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2) закладами охорони здоров'я є підприємства, установи та організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров'я шляхом подання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності медичних працівників;

- визначення аптечного закладу наведено у ст. 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», згідно з якою безпосередню охорону здоров'я населення забезпечують санітарно-профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров'я. Відповідно до ч. 2 зазначеної статті заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Порядок і умови створення закладів охорони здоров'я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної практики, виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами визначаються актами законодавства України;

- назви фармацевтичних (аптечних) закладів наведено в переліку закладів охорони здоров'я, затвердженому наказом Міністерства охорони здоров'я України від 28 жовтня 2002 року № 385.

22. Враховуючи вищевикладене суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що аптечний кіоск фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в якому працювала ОСОБА_1. є закладом охорони здоров'я в розумінні «Основ законодавства України про охорону здоров'я» та, як підтверджується матеріалами справи, мала відповідні ліцензії на право роздрібної торгівлі лікарськими засобами.

23. Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Зокрема, розділ 2 «Охорона здоров'я» містить такі найменування закладів та установ, як аптеки, аптечні кіоски, аптечні магазини, контрольно-аналітичні лабораторії, а також посад - провізори, фармацевти (незалежно від найменування посад), лаборанти. Крім того, приміткою 2 передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

24. Враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства та обставини справи, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про те, що позивачка має право на призначення пенсії за вислугу років зважаючи на те, що аптечний кіоск фізичної особи-підприємця є закладом охорони здоров'я в розумінні нормативно-правових актів України, посада позивачки віднесена до тих посад, які дають право на призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах, і ОСОБА_1. має необхідний стаж для призначення пенсії, визначений п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

25. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій у зазначених судових рішеннях неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.

Скаржник вважає, що судами першої та апеляційної інстанції не врахована законна та обґрунтована правова позиція, яка продиктована необхідністю додержання вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», Порядку акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 765.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

26. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених ст. 341 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов наступних висновків.

27. Враховуючи зміст норм, які застосовували суди попередніх інстанцій, та які процитовані в п. 21 цього судового рішення, колегія суддів погоджується з тим, що аптечний кіоск фізичної особи-підприємця є закладом охорони здоров'я в розумінні зазначених нормативно-правових актів України безвідносно до наявності або відсутності акредитації закладу, а посада позивачки віднесена до тих посад, які дають право на призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах.

28. Суд першої інстанції, оцінюючи правомірність дій відповідача щодо припинення виплати призначеної ОСОБА_1. пенсії не погодився з відповідачем, що відсутність документів, які підтверджують акредитацію аптечного кіоску фізичної особи-підприємця, є підставою для відмови позивачці у призначенні пенсії за вислугу років, оскільки на працівника фармацевтичного закладу не може бути покладена відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення акредитації відповідного закладу охорони здоров'я.

29. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції. До того ж статус закладу охорони здоров'я не виникає на підставі акредитації. Акредитації передує отримання ліцензії, якою підтверджується наявність у суб'єкта господарювання права на провадження визначеного ним виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

30. Протилежний підхід до вирішення цієї категорії спорів можна знайти у правовому висновку Верховного Суду України у справі № 21-241а13 від 17 вересня 2013 року, в якому наголошується, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота на посадах провізорів, фармацевтів у аптеках, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

31. Вважаємо за необхідне відійти від вказаної позиції Верховного Суду України з наступних підстав:

31.1 Пенсійні відносини між державою і громадянами, які обіймали посади провізорів, фармацевтів у аптеках (аптечних кіосках), а саме право громадян на спеціальну пенсію за вислугу років поставлено зазначеним рішенням Верховного Суду України у залежність від добросовісності відповідного суб'єкта господарювання щодо виконання своїх обов'язків перед державою у сфері господарських відносин.

31.2 У разі недобросовісного виконання цих обов'язків на працівника фармацевтичного закладу покладається надмірний тягар відповідальності, який може мати наслідки у вигляді не зарахування певного періоду до стажу роботи, який дає право на спеціальну пенсію за вислугу років. Між тим, саме держава має контролювати додержання фармацевтичним закладом ліцензійних умов діяльності та проходження акредитації. Це площина позитивних обов'язків держави по відношенню до громадян.

31.3 Упродовж останніх 20 років законодавство у сфері ліцензування/акредитації закладів охорони здоров'я не було стабільним та постійно вдосконалювалось. Еволюція суспільних відносин та їх відповідне законодавче регулювання на теперішній час дозволяє зробити висновок, що заклад охорони здоров'я набуває свій статус на основі ліцензії, а аптечні заклади можуть здійснювати акредитацію на добровільних засадах.

Згідно чинній редакції ст. 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», заклад охорони здоров'я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Згідно чинній редакції п. 1, 2 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 765:

Акредитація закладу охорони здоров'я - це офіційне визнання наявності у закладі охорони здоров'я умов для якісного, своєчасного, певного рівня медичного обслуговування населення, дотримання ним стандартів у сфері охорони здоров'я, відповідності медичних (фармацевтичних) працівників єдиним кваліфікаційним вимогам.

Акредитації підлягають всі заклади охорони здоров'я незалежно від форми власності, крім аптечних, акредитація яких може здійснюватися на добровільних засадах.

32. У справі, що розглядається, Рішенням УПФУ в Арцизькому районі Одеської області від 30 січня 2015 року № 6 позивачці було припинено виплату раніше призначеної пенсії за вислугу років на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 Закону України, який передбачає припинення виплати пенсії якщо її призначено на підставі документів, що містять недостовірні відомості.

У цьому випадку сумнівним виявляється обґрунтування зазначеного рішення, оскільки позивачка не подавала документів, що містять недостовірні відомості, а відсутність документів, які підтверджують акредитацію аптечного пункту фізичної особи-підприємця виявлено через чотири роки після того як позивачка вже реалізувала своє право на пенсію та мала законні сподівання на її отримання у подальшому.

33. Отже, враховуючи, що суди першої та апеляційної інстанції вирішили спір на користь позивачки і колегія суддів Верховного Суду погоджується з цими рішеннями; зважаючи на протилежний підхід до вирішення цієї категорії справ Верховним Судом України (рішення у справі № 21-241а13 від 17 вересня 2013 року), вважаємо необхідним передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення питання про відступ від висновку Верховного Суду України про те що статус закладу охорони здоров'я набувається на підставі державної акредитації та підтвердження цього факту при призначенні пенсії за вислугу років є тягарем (обов'язком) працівників фармацевтичних закладів.

34. Відповідно до п. 8 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Керуючись ст. 248, п. 8 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Справу № 492/446/15-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Арцизькому районі Одеської області про визнання неправомірним рішення про припинення пенсії та зобов'язання поновити виплату пенсії, передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. О. Анцупова

Суддя В. М. Кравчук

Суддя О. П. Стародуб