Справа № 820/320/18
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/320/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: П'янової Я.В.

суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання Струкової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2018 (головуючий суддя Бабаєв А.І., м. Харків, повний текст складено 22.02.18 р.) по справі № 820/320/18

за позовом ОСОБА_1

до Чугуївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправними дії та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Чугуївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - Чугуївське ОУПФУ, відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії Чугуївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області щодо припинення виплати ОСОБА_1, 1941 року народження, ІПН НОМЕР_1, призначеної їй пенсії з 01 березня 2016 року;

- зобов'язати Чугуївське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1, 1941 року народження, ІПН НОМЕР_1, з часу її припинення, тобто з 01.03.2016 року, на поточний рахунок № НОМЕР_3 в ТВБВ №10020/0280 філії - ХОУ АТ "Ощадбанк" МФО 351823;

- зобов'язати Чугуївське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області подати звіт про виконання судового рішення по цій справі протягом місяця з часу закінчення строку на апеляційне оскарження, а у випадку апеляційного оскарження та залишення в силі рішення суду першої інстанції, протягом місяця з час проголошення судового рішення апеляційним судом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2018 р. у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_2) судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. за звернення до суду з адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чугуївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправними дії та зобов'язання вчинити певні дії на розрахунковий рахунок 4011, одержувач УДКСУ в Основ'янському районі м. Харкова, , банк отримувача ГУДКСУ в Харківській області, МФО 851011, код бюджетної класифікації: 22030101.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, незаконність на необґрунтованість ухваленого рішення, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позовних вимог. Розгляд справи здійснювати за його відсутності.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що в оскаржуваному рішенні суд зазначає про те, що згідно з статтею 49 Закону України № 1058 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" припинення пенсії можливо лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону.

Однак, позивач звертає увагу на те, що наявність тільки відповідного рішення Пенсійного фонду без вичерпного переліку підстав, зазначених в ст. 49 Закону, не може бути законною підставою для припинення нарахування та виплати пенсії.

Законом України № 1058 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а саме статтею 49, передбачено право територіального органу Пенсійного фонду своїм рішенням припиняти виплату пенсії у відповідних випадках.

Натомість, жодної з визначених Законом підстав для припинення виплати позивачу пенсії, не існує.

Також, в оскаржуваному рішенні суд посилається на розпорядження відповідача від 23.03.2016 року про припинення виплати пенсії позивачу, однак позивач зауважує, що подав письмове звернення до відповідача з причин припинення щомісячних пенсійних виплат та подав одночасно з цим зверненням вимогу про поновлення, нарахування та виплату пенсії.

26.12.2017 року ОСОБА_1 отримала відповідь, в якій зазначалося про те, що виплату пенсії було призупинено до з'ясування місця проживання за підсумками проведеної звірки з "Єдиною інформаційною базою даних внутрішньо переміщених осіб". Відповідач проігнорував вимогу про поновлення виплати пенсії.

В свою чергу, про прийняття такого рішення про припинення виплати пенсії позивачу невідомо, будь-яка письмова інформація з цього приводу, відповідно до пункту 12 частини 2 статті 64 Закону, компетентним органом не надсилалась.

Про існування зазначеного рішення ОСОБА_1 дізналася лише з оскаржуваного рішення Харківського окружного адміністративного суду.

Посилання суду першої інстанції на акт обстеження матеріально - побутових умов сім'ї від 12.02.2018 року, в якому зазначено, що позивач за вказаною адресою у довідці не проживала, позивач також вважає безпідставними, оскільки ані Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ані Законом України від 02.09.2014 р. №1669-ІІ "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", ані будь-яким іншим Законом України не встановлені обмеження права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

Виходячи з норм чинного законодавства, правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не можна пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Окрім того, для визнання того, що відповідачем порушуються основоположні права та свободи людини, позивач посилається на практику Європейського суду з прав людини, зокрема, на справи "Мюллер проти Австрії", "Пічкур проти України", "Ілашку та інші проти Молдови та Росії".

Отже, як Законом України "Про запобігання та протидії дискримінації в Україні", так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

Таким чином, позивач вважає, що припинення відповідачем виплати пенсії позивачу у зв'язку з тим, що позивач є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та в порушення вимог ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" без прийняття рішення про таке зупинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення, є дискримінацією за ознакою місця проживання.

Розгляд справи позивач просив здійснювати за його відсутності.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм чинного законодавства, а апеляційну скаргу - безпідставною, у зв'язку з чим просить її залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2018 р. - без змін.

Зокрема, відповідач зазначає, що відповідно до листа Управління праці та соціального захисту населення Чугуївської райдержадміністрації Харківської області від 13.02.2018 року за вих. №04-599, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб з 14.02.2015 року, довідка №, яка на той час була дійсна шість місяців.

За подовженням строку дії довідки ОСОБА_1 не зверталась.

З 24.02.2016 року електронна картка внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 закрита з причини "не підтверджено місце фактичного проживання".

Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 12.02.2018 року, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3, ніколи не проживала та на момент обстеження не проживає. Власник житла ОСОБА_2 ОСОБА_1 не знає та ніколи з нею не спілкувалася.

Отже, якщо ОСОБА_1 є особою, яка переміщена з тимчасово окупованої території, то обов'язковою умовою виплати пенсії такій особі є факт переміщення.

В свою чергу, ОСОБА_1 відсутня за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Окрім того, ОСОБА_1 зазначає, що на даний час мешкає в м. Красний Луч, Луганської області, чим визнає те, що не є внутрішньо переміщеною особою, та в АДРЕСА_3, як зазначено в довідці, не проживає.

Незгода позивача з установленим порядком та умовами здійснення соціальних виплат, зокрема, пенсій внутрішньо переміщеним особам, встановленими Постановами Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 р. "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", №509 від 01.10.2014 р. "Про облік внутрішньо переміщених осіб", не є підставою для визнання дій Чугуївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області неправомірними, оскільки відповідач, як суб'єкт владних повноважень, діяв в межах встановлених законодавством правил та норм, які регулюють порядок здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, до яких відноситься позивач.

Оскільки електронна картка внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 закрита з причини "не підтверджено місце фактичного проживання" та відповідно до акта обстеження матеріально - побутових умов від 12.02.2018 року ОСОБА_1 за вказаною у довідці адресою не проживає і ніколи не проживала, а в силу п.п. 2 п.2 Постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 р. соціальні виплати припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування, то відповідач вважає свої дії щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.03.2016 р. правомірними та на підставі норм діючого законодавства.

Також, як правильно зазначено в рішенні суду першої інстанції, оскільки відсутній факт реєстрації позивача як внутрішньо переміщеної особи, то Чугуївським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Харківської області правомірно було призупинено виплату пенсії позивачу.

Відповідач надав до суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання, призначеного на 15.05.2018 року, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що ОСОБА_1 з 1996 року є пенсіонером та має право на отримання пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням №185917.

Відповідно до довідки № від 14.02.2015 року позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка перемістилася з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_3, та перебуває на обліку в Чугуївському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України.

З 01.03.2016 року Чугуївське ОУПФУ Харківської області розпорядженням від 23.03.2016 року призупинило виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі даних, отриманих від Управління праці та соціального захисту населення Чугуївської райдержадміністрації Харківської області про не підтвердження проживання за місцем фактичного перебування.

ОСОБА_1 звернулась до відповідача зі зверненням щодо підстав припинення пенсійних виплат та поновлення їх.

Відповідач на звернення позивача відповів листом № АЛ-7583165 від 26.12.2017 року, в якому зазначив, що питання подовження виплати пенсії вирішується після особистого звернення з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та після підтвердження фактичного місця проживання за адресою, вказаною у довідці, з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 року, на підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Зі змісту акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 12.02.2018 року встановлено, що ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3, ніколи не проживала та на момент обстеження не проживає.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернулась до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення уповноваженим органом відсутності позивача за фактичним місцем проживання/перебування та прийняття органом пенсійного фонду відповідного рішення дає суду підстави вважати правомірним припинення виплати пенсії ОСОБА_1

Судом не встановлено порушення відповідачем приписів чинного законодавства у спірних правовідносинах.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 та п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України від 09.07.2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закону № 1058-IV).

За правилами, встановленими ч.1 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені в статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються, зокрема, коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Згідно з ч.2 ст.45 Закону № 1058-IV пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

З 22 листопада 2014 року набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України.

Тобто, за приписами наведеної норми умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ "Державний ощадний банк" або з доставкою додому весь час дії такої довідки.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01 жовтня 2014 року строк дії довідки внутрішньо переміщеної особи встановлений не був.

Постановою Кабінету Міністрів від 08 червня 2016 року № 365 внесено зміни до Постанови № 509, згідно з якими встановлено, що довідка діє безстроково; довідка, видана до 20 червня 2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

Відповідно до статті 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Вказаний перелік є вичерпним.

За приписами пункту 71 Порядку № 509 у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

В ході розгляду справи встановлено, що довідка від 14 лютого 2015 року № про взяття позивача на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, є дійсною. Жодних рішень про її скасування у встановлений Порядком № 509 спосіб уповноважені особи не приймали.

Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" або іншим законом з питань пенсійного забезпечення не передбачено будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, є лише підстави припинення виплати відповідно до статті 49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не за застосований та не доведений.

Питання виплати пенсій врегульовано статтею 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з частиною другою статті 49 цього ж Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

В ході розгляду справи встановлено, що виплата пенсії позивачу припинена Управлінням у зв'язку з відсутністю позивача під час обстеження за фактичним місцем проживання. Водночас, статтею 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Що ж стосується розпорядження відповідача від 23.03.2016 року, то воно не є таким рішенням у розумінні частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачеві виплати пенсії.

З огляду на викладене, колегією суддів встановлено порушення відповідачем вимог статті 19 Конституції України та частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", оскільки з березня 2016 року позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення та за відсутності законодавчо встановлених підстав.

При цьому, колегія суддів зауважує на пріоритетність застосування положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а тому посилання відповідача щодо необхідності застосування норм Постанов Кабінету Міністрів України є безпідставними.

Вказана правова позиція підтверджена постановами Верховного Суду від 06.03.2018 р. № 243/4732/17, від 24.04.2018 р. № 225/3766/17.

Також колегія суддів зазначає, що припинення виплати пенсії позивачу як особі, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення з підстав не підтвердження фактичного місця проживання суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Так, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 07.10.2009р. в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" № 9 від 01.11.1996р., виходячи із зазначеного у ст. 8 Конституції в Україні принципу верховенства права, конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. При цьому судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Цією Постановою встановлено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і Закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить Законові, суд зобов'язаний застосувати Закон, який регулює ці правовідносини.

Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах військового або надзвичайного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст. 24-25, 27-29, 40, 47, 51, 52, 55-63 цієї Конституції.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" № 8 від 13.06.2007 р. передбачено, що відповідно до ст.ст. 8, 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Також колегія суддів зазначає, що в п. 51 рішення Європейського суду з прав людини в справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, вказано, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. При цьому за п. 54 такого рішення зазначено, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

У справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем "Молдавської Республіки Придністров'я". Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

У вказаному рішенні ЄСПЛ зазначив, що суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач у спірних відносинах щодо припинення виплати пенсії діяв на не підставі та не у спосіб, що передбачені законом.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено "Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до п.1.5 якого заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Пунктом 2.8 вказаного Порядку встановлено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії.

З огляду на вищенаведені норми Порядку та встановлену в ході розгляду справи неправомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01.03.2016 року, з урахуванням приписів ч.2 ст.49 Закону № 1058-IV, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій Чугуївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області щодо припинення виплати ОСОБА_1, 1941 року народження, ІПН НОМЕР_1, призначеної їй пенсії з 01 березня 2016 року та зобов'язання Чугуївське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1, 1941 року народження, ІПН НОМЕР_1, з часу її припинення, тобто з 01.03.2016 року, на поточний рахунок № НОМЕР_3 в ТВБВ №10020/0280 філії - ХОУ АТ "Ощадбанк" МФО 351823.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 3 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, а тому дане рішення підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позовних вимог.

Щодо подання звіту про виконання судового рішення, колегія суддів зауважує на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб'єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб'єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 2 ст. 382).

Отже, встановлення обов'язку подати звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов'язком.

З положень ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.

На даний час відсутні підстави вважати, що відповідач має намір ухилятися від виконання судового рішення, а тому немає підстав для зобов'язання відповідача подати звіт.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2018 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2018 року до ухвалення судового рішення.

З огляду на те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2018 року підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволенню, з урахуванням ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, не підлягає стягненню з ОСОБА_1 судовий збір ані за подання позовної заяви, ані за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, п.2 ч.1 ст. 315, 317, 321, 322, 325, 326, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2018 по справі № 820/320/18 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Чугуївського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо припинення виплати ОСОБА_1, 1941 року народження, ІПН НОМЕР_1, призначеної їй пенсії з 01 березня 2016 року.

Зобов'язати Чугуївське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1, 1941 року народження, ІПН НОМЕР_1, з часу її припинення, тобто з 01 березня 2016 року, на поточний рахунок № НОМЕР_3 в ТВБВ №10020/0280 філії - ХОУ АТ "Ощадбанк" МФО 351823.

Постанова в частині виплати пенсії підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П'янова
Судді В.В. Зеленський І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 21.05.2018.