Справа № 372/1817/17
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 372/1817/17 Суддя (судді) першої інстанції: Зінченко О.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2018 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого: Бєлової Л.В.
суддів: Безименної Н.В.,
Кучми А.Ю..
за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у судовому засіданні у місті Києві, у порядку ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 лютого 2018 року (повний текст виготовлено 24 лютого 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2017 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:
визнати неправомірними дії Міністерства оборони України щодо відмови за №89 від 21 жовтня 2016 року у нарахуванні та виплати одноразової допомоги в зв`язку із встановленням другої групи інвалідності, отриманої в наслідок виконання обов`язків військової служби;
зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу, як військовослужбовцю, який отримав другу групу інвалідності в наслідок виконання обов`язків військової служби, у розмірі, що визначається у відсотках 10-річного грошового забезпечення, виходячи зі складу грошового забезпечення, визначеного ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на день встановлення інвалідності - 27 вересня 2012 року.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено:
визнано неправомірними дії Міністерства оборони України щодо відмови за №89 від 21 жовтня 2016 року у нарахуванні та виплати одноразової допомоги в зв`язку із встановленням другої групи інвалідності, отриманої в наслідок виконання обов`язків військової служби;
зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу, як військовослужбовцю, який отримав другу групу інвалідності в наслідок виконання обов`язків військової служби в порядку, встановленому постановою Кабінетів Міністрів України №499 від 28 травня 2008 року на день встановлення інвалідності - 27 вересня 2012 року.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу у якій рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач зазначає, що у позивача відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги з огляду на те, що встановлення інвалідності ІІ групи мало місце у 2012 році. Крім того, позивачем не надано відомостей про те, що поранення, яке стало причиною інвалідності, не пов`язане з вчиненням позивачем кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Щодо порушення норм процесуального права, апелянт зазначає, що даний спір предметно не підсудний місцевому суду.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.
Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.
Згідно ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач проходив військову службу у Афганістані з 07 січня 1985 року по 08 грудня 1986 року.
26 липня 2012 року протоколом засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України №1493 встановлено причинний зв`язок поранення, контузії з виконанням обов`язків військової служби в Республіці Афганістан, що підтверджується копією витягу.
27 вересня 2012 року комісією МСЕК позивачу встановлено ІІ групу інвалідності довічно. Зазначено, що інвалідність пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велися бойові дії.
У 2016 році позивач звернувся до Київського обласного військового комісаріату з заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги. До заяви позивачем додано: копію паспорта, копію картки фізичної особи-платника податків, копію довідки до акта огляду МСЕК, копію довідки Обухівського РВК, копію витягу ЦВЛК МО України, копію військового квитка, копію посвідчення інваліда ІІ групи, копію пенсійного посвідчення та інші.
Як вбачається з Витягу з протоколу засідання комісії від 21 жовтня 2016 року №89, позивачу відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що встановлення інвалідності ІІ групи мало місце у 2012 році, тобто пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби. Крім того, позивачем не надано документ, що свідчить про обставини поранення.
Листом №2/5/866 від 16 червня 2017 року ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив позивачу про результати розгляду його заяви та документів, направивши копію витягу з протоколу №89 від 21 жовтня 2016 року.
Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.
Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково та вказав, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, а для призначення такої допомоги надано всі документи, згідно з вимогами чинного законодавства України.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам, колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року), місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Вбачається, що предметом даного позову є призначення та виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності внаслідок поранення (контузії), отриманого під час виконання обов`язків військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Так, одноразова грошова допомога у зв`язку з встановленням інвалідності внаслідок поранення (контузії), отриманого під час виконання обов`язків військової служби, є гарантією соціального захисту військовослужбовців та є соціальною виплатою (допомогою) у розумінні п. 4 ч. 1 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року).
Оскільки спірні правовідносини виникли у сфері одержання та виплати соціальних виплат, дана адміністративна справа предметно підсудна місцевому загальному суду як адміністративну суду відповідно до правил територіальної підсудності, встановлених ч. 2 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до п. 2 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Як вбачається з матеріалів справи, інвалідність позивачу встановлена 27 вересня 2012 року, , тому він має право на її призначення та виплату відповідно до Порядку №499.
Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» від 28 травня 2008 року № 499, призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.
Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499 (далі - Порядок №499), одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, - у розмірі: 48-місячного грошового забезпечення - інвалідам I групи; 42-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи; 36-місячного грошового забезпечення - інвалідам III групи, а у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби - у розмірі: 60-місячного грошового забезпечення - інвалідам I групи; 54-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи; 48-місячного грошового забезпечення - інвалідам III групи.
Оскільки, право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності, а днем виникнення у позивача права на отримання спірної допомоги є день встановлення йому другої групи інвалідності, тобто 13 травня 2008 року, тому він має право на її призначення та виплату відповідно до Порядку №499.
Право на отримання одноразової грошової допомоги, у розумінні Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей», не пов`язується з часом та місцем звільнення з військової служби, а пов`язується із фактом та часом встановлення інвалідності військовослужбовцю, який звільнений з військової служби, яка настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, отриманих під час виконання обов`язків військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року (справа № 21-446а14) та від 21 квітня 2015 року(справа № 21-135а15).
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач як військовослужбовець, який отримав захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно з ст.. ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до п. 3 Порядку №499, особи, яким виплачується одноразова грошова допомога у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) чи в разі настання інвалідності, подають за місцем проходження служби (зборів) або до військомату (далі - уповноважений орган) такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом) чи настанням інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення відсотка втрати працездатності та рішення відповідної військово-медичної установи щодо визнання поранення (контузії, травми або каліцтва); копію документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності; копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера.
У матеріалах справи міститься довідка МСЕК від 27 вересня 2012 року у якій зазначено, що поранення пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Протоколом засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України №1493 від 26 липня 2012 року встановлено причинний зв`язок поранення, контузії з виконанням обов`язків військової служби в Республіці Афганістан, що підтверджується копією витягу.
На підставі вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що вище вказані докази, засвідчили в діях позивача відсутність протиправного діяння на момент отримання поранення (контузії) і є належними документами, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 22 січня 2015 року у справі 2-а-1626/12/1370, де зазначено, що документом, який свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема, про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження, можуть бути будь-які відомості, які свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва). Відсутність висновків службового розслідування та акту розслідування не може бути підставою для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, за умови, якщо причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) підтверджені іншими документами.
Так, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції щодо протиправності дії Міністерства оборони України щодо відмови у нарахуванні та виплати одноразової допомоги в зв`язку із встановленням другої групи інвалідності, отриманої в наслідок виконання обов`язків військової служби.
Проте, задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції зобов`язав Міністерство оборони України нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи.
Так, предметом оскарження, крім іншого, є відмова відповідача у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення інвалідності.
При розгляді справи за адміністративними позовами про зобов`язання органів Міністерства оборони України вчинити дії щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги по інвалідності, суд вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення певного змісту, що не належить до компетенції суду.
Так, прийняттю рішення про призначення та виплату відповідної допомоги передує перевірка поданих документів на їх відповідність вимогам законодавства. Суд не може зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення та виплату одноразової допомоги за обставин, коли достеменно не встановлено, що всі подані документи належним чином оформлені, а всі етапи їх перевірки - завершені.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є - здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.
Отже, вказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № 750/5581/17.
Так, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції у частині зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у поєднанні із ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути питання про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як військовослужбовцю, який отримав другу групу інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України №499 від 28 травня 2008 року.
Згідно з положеннями ст.. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.
Судом апеляційної інстанції встановлено часткову невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково: відмовити у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, ухвалити у цій частині нове рішення, яким зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути питання про призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги.
Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 лютого 2018 року задовольнити частково.
Скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 лютого 2018 року у частині задоволених позовних вимог про зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, як військовослужбовцю, який отримав другу групу інвалідності в наслідок виконання обов`язків військової служби в порядку, встановленому постановою Кабінетів Міністрів України №499 від 28 травня 2008 року на день встановлення інвалідності - 27 вересня 2012 року.
Прийняти у цій частині нову постанову, якою зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути питання про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як військовослужбовцю, який отримав другу групу інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України №499 від 28 травня 2008 року.
У решті рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст виготовлено 21.05.2018

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,
А.Ю. Кучма