Справа № 569/7134/16-а
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 травня 2018 року

Київ

справа №569/7134/16-а

адміністративне провадження №К/9901/29435/18

№К/9901/49440/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

розглянув у письмовому провадженні касаційні скарги ОСОБА_1, який діє через представника - ОСОБА_2, на ухвалу та постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 28 грудня 2016 року (суддя Першко О.О.), ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2017 року (судді Мацький Є.М., Капустинський М.М., Шидловський В.Б.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (далі - управління ПФУ) про визнання дій неправомірними і зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

03 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління ПФУ, у якому просив: визнати неправомірним рішення управління ПФУ щодо відмови у перерахунку пенсії за вислугу років відповідно до статті 501 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (у редакції, яка діяла на момент призначення пенсії; далі - Закон № 1789-ХІІ) у розмірі 81 відсотку від суми місячного заробітку на підставі довідки прокуратури Рівненської області від 31 серпня 2012 року № 18-353; зобов'язати управління ПФУ провести такий перерахунок і виплату пенсії за вислугу років з 09 березня 2015 року; визнати неправомірним рішення управління ПФУ щодо відмови у перерахунку пенсії за вислугу років відповідно до статті 501 Закону № 1789-ХІІ та зобов'язати провести перерахунок і виплату пенсії за вислугу років згідно з довідкою прокуратури Рівненської області від 10 березня 2016 року № 18-191 у розмірі 81 відсотку від суми місячного заробітку, починаючи з 01 січня 2016 року, без обмеження її максимального розміру.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на порушення вимог статті 501 Закону № 1789-ХІІ управління ПФУ у 2012 році перерахувало йому (ОСОБА_1) пенсію за вислугу років, зменшивши розмір з 81 до 76 відсотків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - постанова № 505) та у 2016 році відмовило у перерахунку пенсії за вислугу років на підставі довідки прокуратури Рівненської області 10 березня 2016 року № 18-191 та постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі - постанова № 1013).

Суди встановили, що позивач перебуває на обліку в управлінні ПФУ і йому відповідно до вимог статті 501 Закону № 1789-ХІІ з 23 березня 2010 року призначено пенсію за вислугу років, виходячи з розрахунку 81 відсотку розміру середньомісячної заробітної плати.

У зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідним категоріям прокурорсько-слідчих працівників у червні 2012 року на підставі постанови № 505, та з грудня 2015 року на підставі постанови № 1013 підвищено заробітну плату працівникам органів прокуратури.

09 березня та 27 травня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявами про проведення перерахунку пенсії відповідно до статті 501 Закону № 1789-ХІІ, виходячи з розрахунку 81 відсотку від середньої заробітної плати, відповідно до постанови № 1013 та на підставі довідки прокуратури Рівненської області від 10 березня 2016 року № 18-191 та відповідно до постанови № 505 та на підставі довідки прокуратури Рівненської області від 31 серпня 2012 року № 18-353.

Листом від 15 березня 2016 року № 150/10 відповідач відмовив позивачу в перерахунку пенсії на підставі довідки прокуратури Рівненської області від 31 серпня 2012 року № 18-353, оскільки вказаний перерахунок йому здійснено відповідно до заяви від 07 вересня 2012 року.

Листом від 30 травня 2016 року № 388/10 відповідач повідомив позивача про відмову у проведенні перерахунку пенсії, посилаючись на те, що відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України від 02 березня 2015 року № 213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», з 01 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються.

Не погоджуючись з вказаними відмовами, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Рівненський міський суд Рівненської області ухвалою від 28 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2017 року, на підставі статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС; у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду із адміністративним позовом відмовив, а позовну заяву у частині позовних вимог про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсії за вислугу років за період з 09 березня 2015 року по 02 грудня 2015 року - залишив без розгляду.

Цей же суд постановою від 28 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2017 року, відмовив у задоволенні позову про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсії з 03 грудня 2015 року та з 01 січня 2016 року.

ОСОБА_1 не погодився з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій і подав касаційні скарги про їх скасування та прийняття нових рішень про поновлення строку звернення до суду та про задоволення позову повністю.

У касаційній скарзі щодо оскарження судових рішень, якими відмовлено у поновленні строку на звернення до суду із адміністративним позовом та залишення у цій частині позовних вимог без розгляду, ОСОБА_1 зазначив, що суди не взяли до уваги те, що зі зменшенням відсотку розміру пенсії, вона не зменшилася, а за рахунок підвищення посадових окладів збільшилася, тому він не міг дізнатися про своє порушене право раніше ніж отримав відповідь управління ПФУ від 30 травня 2016 року. Йдеться у скарзі й про те, що ОСОБА_1 хворіє і багато часу перебуває на стаціонарному лікуванні, що, на його думку, є поважними причинами для поновлення процесуального строку.

У касаційній скарзі щодо оскарження судових рішень постановлених по суті позову, йдеться про те, що суди дійшли помилково визначили відсутність у нього підстав для перерахунку пенсії, оскільки на час звернення із заявою про перерахунок пенсії частини тринадцята та вісімнадцята статті 501 Закону № 1789-ХІІ втратили чинність у зв'язку із набранням чинності з 15 липня 2015 року Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VІІ). Зазначає, що слід застосовувати норми, які діяли на момент призначення пенсії.

Верховний Суд переглянув судові рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги, з'ясував повноту фактичних обставин, встановлених судами, та правильність застосування норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку про таке.

Що стосується наявності підстав для перерахунку пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до статті 501 Закону № 1789-ХІІ, на підставі постанови № 1013 Верховний Суд виходить із такого.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15 липня 2015 року визначалися Законом № 1789-ХІІ. Зокрема, статтею 501 цього Закону, за якою позивачу у цій справі призначено пенсію, визначено, що обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком (частина тринадцята цієї статті).

Частина вісімнадцята статті 501 цього Закону у редакції, чинній до 15 липня 2015 року передбачала, що призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи (частина вісімнадцята цієї статті).

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 76-VIII), яким, зокрема, частину вісімнадцяту статті 501 Закону № 1789-ХІІ викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України».

Прийняття зазначеного Закону, як убачається із пояснювальної записки до його законопроекту, було обумовлено необхідністю реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей дії положень окремих законів України, створення умов для стабілізації фінансового стану держави та удосконалення окремих положень соціальної політики.

Таким чином, законодавець повноваження на встановлення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури після 01 січня 2015 року делегував Уряду.

Уряд відповідний нормативно-правовий акт не прийняв і умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури не визначив.

15 липня 2015 року набув чинності Закон № 1697-VІІ, згідно з Прикінцевими положеннями якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом: Закон № 1789-ХІІ, крім <…> частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 501, <…>.

Отже, на час звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії частини тринадцята та вісімнадцята статті 501 Закону № 1789-ХІІ, які визначали право на перерахунок пенсій працівникам прокуратури, втратили чинність.

За частиною двадцятою статті 86 Закону № 1697-VІІ умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постанова № 1013, якою підвищено розміри заробітку працівникам прокуратури та яка відповідно до її пункту 6 застосовується з 01 грудня 2015 року не містить положень, які б закріплювали можливість перерахунку пенсії у зв'язку з підвищенням розміру заробітку працюючих працівників прокуратури.

Значить, з 01 січня по 14 липня 2015 року Уряд не прийняв відповідний нормативно-правовий акт і не визначив умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, а з 15 липня 2015 року встановлені Законом № 1789-ХІІ підстави для перерахунку пенсій працівникам прокуратури не діють, бо скасовані.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У справі, що розглядається, суди встановили, що у зв'язку зі зміною правового регулювання відносин, пов'язаних із пенсійним забезпеченням працівників прокуратури, розмір призначеної ОСОБА_1 пенсії не зменшився.

Посилання позивача на порушення статті 22 Конституції України у зв'язку зі зміною правового регулювання спірних правовідносин є безпідставними, адже ні Закон № 76-VIII, яким, зокрема, частину вісімнадцяту статті 501 Закону № 1789-ХІІ викладено у новій редакції, ні частину двадцяту статті 86 Закону № 1697-VІІ, не визнано неконституційними Конституційним Судом України, який до того ж у Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція щодо пенсійного забезпечення прокурорсько-слідчих працівників вже викладена у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2018 року (справа № 674/900/16-а).

Ураховуючи наведені вище положення джерел права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що з 01 січня 2015 року - дня набрання чинності Законом № 76-VIII, яким, зокрема, частину вісімнадцяту статті 501 Закону № 1789-ХІІ викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України», а в подальшому у зв'язку із набранням чинності 15 липня 2015 року Закону № 1697-VІІ, який містить аналогічну норму - Урядом не було прийнято відповідний нормативно-правовий акт, позаяк і не було визначено умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, тому пенсії, призначені за статтею 501 Закону № 1789-ХІІ, не підлягають перерахунку у зв'язку з підвищенням розміру заробітку працюючих працівників прокуратури.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 цей Суд зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки законодавством, чинним на час звернення ОСОБА_1 за перерахунком розміру пенсії, не було передбачено можливість її перерахунку у зв'язку з підвищенням розміру заробітку працюючих працівників прокуратури, у відповідача не було правових підстав для здійснення такого перерахунку.

Відносно правильності застосування судами норм права при прийнятті рішень про відмову у поновленні строку на звернення до суду із адміністративним позовом та залишення у цій частині позовних вимог без розгляду Верховний Суд виходить із такого.

Відповідно до частин першої та другої статті 99 КАС у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Згідно зі статтею 100 КАС адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановлюється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

З огляду на викладене, з урахуванням часу звернення позивача з позовом до суду (03 червня 2016 року) та доказів, наданих на обґрунтування поважності причин пропуску строку, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився і суд апеляційної інстанції, правильно вирішив залишити без розгляду позовні вимоги за період з 09 березня по 02 грудня 2015 року.

Суд визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень.

Отож, касаційні скарги позивача слід залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

З огляду на викладене, керуючись статтями 341, 345, пунктом 1 частини першої статті 349, статтями 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

постановив:

Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 28 грудня 2016 року, постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 28 грудня 2016 року та дві ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді : Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко