Справа № 826/8259/17
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2018-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8259/17 Суддя (судді) першої інстанції: Шрамко Ю.Т.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Видмеденко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Головного управління Держгеокадастру у Київській області Головного управління Держгеокадастру у Київській області на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2017, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо надання позивачу відмови у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) орієнтовною площею 2 (два) га, яка розташована: Київська область, Бориспільський район, Іванківська сільська рада та зобов'язати відповідача надати позивачу дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) орієнтовною площею 2 (два) га, яка розташована: Київська область, Бориспільський район, Іванківська сільська рада), на підставі його клопотання від 18.05.2017 р.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.04.2017 позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управлінням Держгеокадастру у Київській області щодо відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_3 від 18.05.2017 р. про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) орієнтовною площею 2 (два) га, яка розташована: Київська область, Бориспільський район, Іванківська сільська рада.

Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Київській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 від 18.05.2017 р. про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) орієнтовною площею 2 (два) га, яка розташована: Київська область, Бориспільський район, Іванківська сільська рада.

Позов в іншій частині залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позову в повному обсязі.

Позивач також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог та постановити в цій частині нову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

В судове засідання з'явився представник апелянта Головного управління Держгеокадастру у Київській області, підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Позивач будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, відзив на апеляційну скаргу, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_3, звернувся до відповідача із клопотанням від 18.05.2017 р. про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) орієнтовною площею 2 (два) га, яка розташована: Київська область, Бориспільський район, Іванківська сільська рада.

За результатами розгляду клопотання позивача, відповідач листом від 14.06.2017 р. № М-16040/0-9897/6-17 відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, оскільки «запропонована позивачем земельна ділянка розташована на земельному масиві, який зарезервовано для потреб військовослужбовців - учасників АТО та членів родин військовослужбовців, які загинули у ході її проведення (для ведення особистого селянського господарства, площею по 0,5000 га)».

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, (далі - ЗК України), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Суб'єктам владних повноважень, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 ЗК України, заборонено вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Як визначено у ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, законодавством встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У такому випадку відмова може бути визнана обґрунтованою лише тоді, коли компетентним суб'єктом владних повноважень встановлюється невідповідність місця розташування об'єкта вимогам, встановленим ЗК України, вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Як встановлено судом першої інстанції, заявлений позивачем розмір земельної ділянки - не більше 2,0 га, відповідає нормам, подані документи за змістом та кількістю відповідають переліку, наведеному у ст. 118 ЗК України.

Відповідач, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою зазначив, що «за наявною інформацією, бажана до відведення земельна ділянка розташована на земельному масиві, який зарезервовано для потреб військовослужбовців - учасників АТО та членів родин військовослужбовців, які загинули у ході її проведення (для ведення особистого селянського господарства, площею по 0,5000 га)».

Однак, на законодавчому рівні відсутнє таке визначення як «резервування земельної ділянки для потреб військовослужбовців - учасників АТО та членів родин військовослужбовців, які загинули у ході її проведення».

Більш того, ЗК України містить вичерпний перелік цільового використання земельних ділянок, в якому відсутнє визначення цільового призначення земельної ділянки - «для подальшого відведення земельних ділянок у власність учасникам АТО».

Сам факт наявності інформації про розмір земельних ділянок, визначених для передачі учасникам АТО, не може бути підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки кожен державний орган повинен діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством.

Крім того, жодним нормативно-правововим актом, не закріплено такого порядку як виділення земельної ділянки «для подальшого відведення земельних ділянок у власність учасникам АТО».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи відповідача про те, що запитувана земельна ділянка «зарезервована» для подальшої передачі у власність учасникам АТО та членам родин військовослужбовців, які загинули у ході її проведення є необґрунтованою, та такою що не відповідає чинним нормам законодавства, оскільки на законодавчому рівні визначено право розпорядження землями сільськогосподарського призначення виключно на підставі норм ЗК України

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідач не мав права перебирати на себе функції законодавчого органу щодо розпорядження землею без законодавчого врегулювання питання про надання земельних ділянок для учасників АТО.

До того ж, у матеріалах справи міститься довідка про безпосередню участь позивача в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Також наявна копія посвідчення учасника бойових дій, яке видано позивачу 30.05.2015 р.

Також, судовому захисту підлягає не лише порушене право, а й порушений інтерес.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004) у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 41 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Поняття «охоронюваний законом інтерес», означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що відмовляючи позивачу у задоволенні його клопотання, відповідач порушив норми ЗК України та принцип розсудливості, оскільки дії відповідача, на думку суду, не спрямовані на реалізації його права позивача отримати дозвіл на розробку проекту землеустрою, а тому позовна вимога про визнання протиправними дій відповідача щодо надання позивачу відмови у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) орієнтовною площею 2 (два) га, яка розташована: Київська область, Бориспільський район, Іванківська сільська рада, є такою, що підлягає задоволенню.

При цьому, спосіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний спосіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.

Тобто, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

А тому, зважаючи на те, що судом встановлено протиправність дій відповідача щодо відмови у задоволенні клопотання позивача про надання дозволу на розробку документації із землеустрою для відведення у власність земельної ділянки, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 18.05.2017 р. з урахуванням висновків суду, оскільки саме по собі судове рішення про визнання протиправними дій щодо відмови у наданні дозволу не відновлює порушеного права позивача.

Враховуючи, що суд не вправі зобов'язувати суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення за результатами розгляду звернення особи, водночас, на підставі викладеного, ефективним захистом порушених прав в даному випадку буде зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 18.05.2017 р. про надання дозволу на розробку документації із землеустрою для відведення у власність земельної ділянки, для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована: Київська область, Бориспільський район, Іванківська сільська рада, з урахуванням висновків суду.

Поряд з цим, при прийнятті в подальшому рішення за результатами розгляду клопотання позивача, відповідач не вправі відмовити позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою з тих самих підстав, за яких дії відповідача визнані протиправними у судовому порядку.

Доводи, викладені апелянтами в апеляційних скаргах вказаного не спростовують, тому колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають частково задоволенню.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційних скарг, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо часткового задоволення позову, через що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7 колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Головного управління Держгеокадастру у Київській області Головного управління Держгеокадастру у Київській області на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2017 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.12.2017 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

А. Г. Степанюк

Повний текст постанови виготовлено 17.05.2018