Справа № 694/498/16-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 травня 2018 року

Київ

справа №694/498/16-а

провадження №К/9901/10910/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 694/498/16-а

за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2016 року (головуючий Кравченко Т.М.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року (колегія суддів: головуючий Ключкович В.Ю., судді Губська О.А., Біднячук Ю.С.),

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області (далі - ТУ ДСА), у якому просив визнати неправомірною відмову ТУ ДСА від 21 березня 2016 року № 476- 03/16 у виплаті вихідної допомоги як судді у зв'язку з відставкою відповідно до частини першої статті 136 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) та зобов'язати ТУ ДСА нарахувати і виплатити йому вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою, що становить 248040,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач як суддя з більш ніж двадцятирічним стажем роботи на посаді судді має право на отримання вихідної допомоги, яка є однією із конституційних гарантій незалежності судді як умови здійснення правосуддя неупередженим і справедливим судом. Позбавлення такого права шляхом внесення законодавчих змін до Закону № 2453-VI позивач вважає дискримінаційним, таким що звужує обсяг його конституційних прав на соціальне і матеріальне забезпечення і не відповідає правомірним очікуванням на отримання зазначеної допомоги після багаторічної роботи на посаді судді.

Звенигородський районний суд Черкаської області постановою від 19 травня 2016 року (залишеною без змін ухвалою ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року) у задоволенні позову відмовив.

Не погодившись з такими рішеннями судів ОСОБА_1 оскаржив їх у касаційному порядку.

Ухвалою від 26 вересня 2016 року Вищий адміністративний суд України відкрив касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах, яку ухвалою судді-доповідача від 30 січня 2018 року прийнято до провадження.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення та ухвалити нове, яким або задовольнити позовні вимоги або направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга обґрунтована, зокрема, тим, що право на відставку виникає з часу, з якого стаж роботи на посаді судді досяг двадцяти років. Зазначена обставина, як вважає позивач, є єдиною умовою набуття права на відставку, тоді як подання заяви про звільнення є лише доказом реалізації цього права. Позивач зазначив, що право на одержання вихідної допомоги він набув одночасно з набуттям права на відставку, незалежно від того, коли подано заяву про відставку. Посилання відповідача на законодавчі зміни вважає безпідставними і такими, що ґрунтуються на помилковому трактуванні положень законодавства.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 25 лютого 1985 року ОСОБА_1 обраний суддею Звенигородського районного народного суду. З 5 лютого 1993 року ОСОБА_1 обраний головою Ватутінського міського суду.

Постановою Верховної Ради України від 15 травня 2003 року ОСОБА_1 обраний безстроково суддею Ватутінського міського суду Черкаської області.

31 березня 2015 року позивач звернувся до Вищої ради юстиції із заявою про відставку. Відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року № 788-VIII ОСОБА_1 звільнено з посади судді (голови) Ватутінського міського суду Черкаської області у зв'язку з поданням заяви про відставку відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

На підставі цієї постанови та згідно з наказом голови Ватутінського міського суду Черкаської області від 12 листопада 2015 року № 53 ОСОБА_1 склав повноваження голови та судді Ватутінського міського суду Черкаської області у зв'язку з виходом у відставку з 12 листопада 2015 року.

10 лютого 2016 року позивач звернувся до ТУ ДСА із заявою про нарахування та виплату йому вихідної допомоги у зв'язку з відставкою відповідно до Закону № 2453-VI.

У відповідь ТУ ДСА листом № 476-03/16 від 21 березня 2016 року відмовила ОСОБА_1 у виплаті вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою у зв'язку з відсутністю для цього правових підстав. Зокрема відповідач зазначив, що на час прийняття постанови Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року № 788-VIII діяв Закон України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII), яким Закон № 2453-VI викладено в новій редакції, відповідно до якої виплати грошової допомоги судді у зв'язку з виходом у відставку вже не передбачено. Крім того, раніше Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі - Закон № 1166-VII) із Закону № 2453-VI виключено статтю 136 (яка встановлювала виплату вихідної допомоги) і в цій частині зазначений Закон не було визнано таким, що не відповідає Конституції України.

З огляду на таке правове регулювання спірних відносин ТУ ДСА зазначило, що законних підстав для виплати вихідної допомоги судді у зв'язку з виходом у відставку уже немає і як орган держави воно не може діяти всупереч вимог закону чи у спосіб, який законом не передбачено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач немає права на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, оскільки на момент подання заяви про відставку Закон України «Про судоустрій і статус суддів» вже не передбачає виплати такої допомоги і відповідач, відмовивши позивачу у призначенні цієї виплати, діяв правомірно.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді вважає висновки судів попередніх інстанцій правильними і при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, третьою статті 109 Закону № 2453-VI (у редакції цього Закону, яка діяла до 28 березня 2015 року) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Відповідно до частини другої, шостої статті 111 Закону № 2453-VI (у редакції цього Закону, яка діяла до 28 березня 2015 року) питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

З 1 квітня 2014 року набрав чинності Закон № 1166-VI, яким, з-поміж іншого, із Закону № 2453-VI виключено статтю 136 («Вихідна допомога судді у зв'язку з відставкою»), частиною першою якої було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

З 28 березня 2015 року Закон № 2453-VI діяв у новій редакції, викладеній згідно із Законом № 192-VIII і виплати вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, ним також не передбачено.

Конституційний Суд України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, серед іншого, зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.

Суди з'ясували, що як на дату подання позивачем заяви про відставку (31 березня 2015 року), так і на дату прийняття постанови Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року Закон № 2453-VI уже не передбачав виплати вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

Аргументи позивача про матеріальне забезпечення судді як однієї з конституційних гарантій його незалежності є обґрунтованими, однак в контексті спірних правовідносин слід звернути увагу на те, що звернення до суду з цим позовом зумовлено відмовою у виплаті вихідної допомоги, право на отримання якої Закон № 2453-VI встановлював до набрання чинності згаданих законодавчих змін.

Конституційний Суд України у Рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Тож за встановлених у цій справі обставин і правового регулювання спірних правовідносин правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, вимоги позивача про виплату вихідної допомоги у зв'язку з відставкою не ґрунтуються на законі, відповідно підстав для задоволення позову немає.

Відповідно до першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційних скаргах, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Смокович

Судді О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець