Справа № 809/750/18
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2018-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2018 р. справа № 809/750/18

м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Кафарський В.В., розглянувши у порядку письмового провадження матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобовязання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

30.04.2018 представник ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (далі відповідач) про визнання дій Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківській області неправомірними щодо накладення арешту на майно ОСОБА_1, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: вул. Свободи, 6, м. Мена, Чернігівська обл. та земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться за аналогічною адресою та зобов'язання Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківській області зняти арешт з майна ОСОБА_1, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: вул. Свободи, 6, м. Мена, Чернігівська обл. та земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться за аналогічною адресою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем всупереч вимог законодавства накладено арешт на майно ОСОБА_1, а саме житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходяться за адресою: вул. Свободи, 6, м. Мена, Чернігівська обл.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.05.2018 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, з особливостями скороченого розгляду проваджень у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби згідно ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та 18.05.2018 представником відповідача подано відзив на позовну заяву від 16.05.2018 за №12.16-23/18360, в якому просить закрити провадження у даній адміністративній справі, мотивуючи тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Відмічає, що оскільки на виконанні у відповідача перебувало рішення Коломийського міськрайонного суду, на підставі якого накладено оскаржений арешт на майно, то розгляд даної справи відноситься до цивільної юрисдикції. Також представник відповідача зазначив, що тричі на виконанні у Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області перебувало пять виконавчих листів №2-1081, виданих 02.03.2011 Коломийським міськрайонним судом. Однак, копій матеріалів вказаних виконавчих проваджень надати немає можливості, оскільки вони знищені у звязку із закінченням трирічного терміну зберігання. Вказано, що 31.08.2011 державним виконавцем при виконанні рішення Коломийського міськрайонного суду винесено постанову про арешт нерухомого майна боржника (ОСОБА_1Є.) та оголошення заборони на його відчуження. Представник відповідача посилається на ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», згідно положень якої у випадках нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, арешт, накладений на майно боржника, не знімається. Тому оскаржений арешт на майно ОСОБА_1, а саме житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходяться за адресою: вул. Свободи, 6, м. Мена, Чернігівська обл. не знятий.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.05.2018 в задоволенні заяви представника відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобовязання до вчинення дій відмовлено.

Представник позивача у судове засідання не зявився, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою, наявною у матеріалах справи (а.с. 48).

Представник відповідача у судове засідання не зявився, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується телефонограмою, наявною у матеріалах справи (а.с. 49).

Відповідно до частин 1, 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч. 9 ст. 205 КАС України).

Пунктом 10 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що письмове провадження розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, суд вважає за необхідне здійснити розгляд даної адміністративної справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві та відзиві на позов, суд встановив наступне.

13.07.2017 Нижньовербізька сільська рада обєднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області рішенням №264-IV/2017 встановила право першочергового забезпечення жилою площею для родини громадянина ОСОБА_1 (а.с. 16).

24.10.2017 рішенням Коломийської районної державної адміністрації №1 ОСОБА_1 призначено, як інваліду війни II групи з числа військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції та потребують поліпшення житлових умов, грошову компенсацію на будівництво (придбання) житла відповідно до п. 19 Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2016за №719. Затверджено, розрахований комісією, розмір грошової компенсації на будівництво (придбання) житла в сумі 950 734,30 грн.

15.03.2018 ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) уклали договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: вул. Свободи, 6, м. Мена, Чернігівська обл. Зазначений продаж вчинено за 950 733 грн. 30 коп., перерахованих управлінням праці та соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації із спеціального поточного рахунку для зарахування грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України. Також даним договором передбачено, що у власність покупця ОСОБА_1 переходить земельна ділянка площею 0,1000 га, що знаходяться за адресою: вул. Свободи, 6, м. Мена, Чернігівська обл. (а.с. 18-21).

21.03.2018 управління праці та соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації направило позивачу лист за №754/05-08/14, в якому повідомило ОСОБА_1, що надає письмову згоду позивачу на перерахування коштів із спеціального рахунка як оплату за договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 15.03.2018 (а.с. 31).

23.04.2018 Коломийський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області повідомив ОСОБА_1Є про те, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно, відповідачем накладений арешт на все нерухоме майно позивача, так як на виконанні перебувало виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» 115 998,75 грн. боргу (а.с. 32).

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV(далі Закон №606-XIV; у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин).

Відповідно до п.5 ч.3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-ХІV, державному виконавцю надано право у процесі здійснення виконавчого провадження накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізувати його у встановленому законом порядку.

Крім того, за змістом ч. 2 ст. 25 названого Закону за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Водночас згідно з ч. 1 ст. 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме:

- закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону;

- повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону;

- повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Водночас п. 4, 5 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, зокрема, у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа (п. 4 ч. 1 ст. 47); у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника) (п. 5 ч. 1 ст. 47).

Відповідно до ч. 5 цієї статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

За приписами частини першої статті 50 Закону № 606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, обов'язку державного виконавця знімати накладені арешти в межах виконавчого провадження, у випадку повернення виконавчого документу у разі нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, тобто з підстав, визначених п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону, не передбачено. Зазначене відповідає позиції Верхового Суду, висловленій у його постанові від 24.01.2018 року у справі К/9901/1118/18 826/20120/14.

Зазначена норма необхідна для забезпечення прав стягувача, у разі його повторного пред'явлення виконавчого документу протягом строків, визначених ст.ст. 22, 23 Закону України «Про виконавче провадження».

Судом встановлено, що на підставі вказаних норм законодавства, державний виконавець Фокін Олександр Генадійович, 20.03.2013 у виконавчих провадженнях щодо виконання виконавчого листа №2-1081 виданого 02.03.2011 повернув виконавчий документ стягувану згідно п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV (стягував перешкоджає провадженню або не здійснює авансування) та вказав строк повторного предявлення вказаного виконавчого документа до 20.03.2014 (а.с. 61-70).

Стягувач скористався даним правом та 02.07.2013 виконавчий лист №2-1081 виданий 02.03.2011 надав відповідачу для виконання.

20.04.2015 головний державний виконавець Атаманов Сергій Миколайович у виконавчих провадженнях щодо виконання даного виконавчого листа, повернув виконавчий документ стягувану згідно п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV (неможливо встановити особу боржника, зясувати місце проживання боржника) та вказав строк повторного предявлення вказаного виконавчого документа до 24.04.2014 (а.с. 74-78).

Одночасно з цим відповідачем не надано суду докази того, що після цього повторно стягувачем до відповідача пред'являлися до виконання виконавчі документи, раніше повернуті.

Отже, стягувач своїм правом на повторне пред'явлення до виконання виконавчих документів не скористався.

Відтак, суд погоджується з тим, що арешт майна боржника порушує його права, як власника адже на даний час строк, визначений ст.ст. 22, 23 Закону України «Про виконавче провадження», сплив.

Відповідно до ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Таким чином, станом на момент розгляду справи, виконавчі провадження по виконанню виконавчого листа №2-1081 виданого 02.03.2011 завершені та строк повторного його предявлення до виконання сплив 24.04.2015.

Окрім того, відповідно до акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 16.01.2017 слідує, що проведено знищення виконавчих проваджень, завершених у 2013 році, строк зберігання яких становить три роки згідно п. 9.9 Інструкції «Про порядок роботи з документами в органах державної виконавчої служби», серед яких наявне виконавче провадження по виконання виконавчого листа 02.03.2011 №2-1081, виданого Коломийським міськрайонним судом щодо стягнення з ОСОБА_1 боргу (а.с. 58-70).

Згідно акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 09.02.2018 слідує, що проведено знищення виконавчих проваджень, завершених у 2014 році через закінчення строків їх зберігання, серед яких наявне виконавче провадження по виконання виконавчого листа 02.03.2011 №2-1081, виданого Коломийським міськрайонним судом щодо стягнення з ОСОБА_1 боргу (а.с. 71-78).

Слід також зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("STRETCH v. THE UNITED KINGDOM" №44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини").

У пункті 52 рішення у справі "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Скордіно проти Італії" ("Scordino v. Italy"№ 36813/97).

Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини, з посиланням на закріплений в законодавстві України принцип in dubio pro tributario, зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.

Крім того, практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення "Брумареску проти Румунії" Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права ("Brumarescu v. Romania" № 28342/95).

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобовязання відповідача вчинити дії, варто зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства"(Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо зобов'язання Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківській області зняти арешт з майна ОСОБА_1, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: вул. Свободи, 6, м. Мена, Чернігівська обл. та земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться за аналогічною адресою, підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги про визнання дій Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківській області неправомірними щодо накладення арешту на майно ОСОБА_1, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: вул. Свободи, 6, м. Мена, Чернігівська обл. та земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться за аналогічною адресою, суд зазначає наступне.

Як слідує з матеріалів справи, а саме з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, оскаржений арешт накладений на майно позивача 31.08.2011 державним виконавцем Фокіним Олександром Генадійовичем (а.с. 55-57). Дане обтяження державним виконавцем накладено при виконанні рішення Коломийського міськрайонного суду, на підставі якого видано виконавчий лист №2-1081 від 02.03.2011.

Також суд звертає увагу, що позивач не заперечує підставу обтяження, а саме, що 06.03.2008 ОСОБА_1 укладений договір іпотеки договір з ВАТ комерційний банк «Надра», предметом якого є квартиру № 4 (чотири), що знаходиться в с. Нижній Вербіж по вул. Дарвіна, № 1 (один), Коломийського району Івано-Франківської області.

Отже, за наслідком розгляду даної справи, суд не встановив неправомірності дій щодо накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: вул. Свободи, 6, м. Мена, Чернігівська обл. та земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться за аналогічною адресою.

Оскільки рішення Коломийського міськрайонного суду, на підставі якого видано виконавчий лист №2-1081 від 02.03.2011 є законним та не скасованим, то дії державного виконавця щодо виконання виконавчого листа №2-1081 виданого 02.03.2011 на підставі вказаного зазначеного рішення, є правомірними.

Отже, позовна вимога про визнання дій Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківській області неправомірними щодо накладення арешту на майно ОСОБА_1, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: вул. Свободи, 6, м. Мена, Чернігівська обл. та земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться за аналогічною адресою не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У зв'язку із вищевикладеним, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Зобов'язати Коломийський міськрайонний відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківській області (вул. Театральна, 15, м. Коломия, Івано-Франківська обл., 78200, ) зняти арешт з майна ОСОБА_1 (вул. Дарвіна 1/4, с. Нижній Вербіж, Коломийський район, Івано-Франківська область, 78218, ідентифікаційний код НОМЕР_1), а саме з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: вул. Свободи, 6, м. Мена, Чернігівська обл. та земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: вул. Свободи, 6, м. Мена, Чернігівська обл.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.