Справа № 815/772/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 травня 2018 року

Київ

справа №815/772/16

провадження №К/9901/11681/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 815/772/16

за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, за участю третьої особи - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання протиправною та скасування постанови, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду прийняту 27 квітня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого - Коваля М.П., суддів: Домусчі С.Д., Кравець О.О.,

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі також - відповідач), за участю третьої особи - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в якому просила:

визнати протиправною та скасувати постанову Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 27 січня 2016 року ВП №49714249.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2015 року у справі №815/3152/15 за її позовом до Головного управління юстиції в Донецькій області, визнано незаконним рішення відповідача щодо відмови у наданні за заявою позивача відпустку без збереження заробітної плати за бажанням працівника на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті.

Зазначена постанова набрала законної сили та була звернута до виконання.

Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком О.С. постановою від 22 грудня 2015 року було відкрито виконавче провадження №49714249. Зазначеною постановою головному управлінню було надано строк до 28 грудня 2015 року для самостійного виконання рішення суду.

27 січня 2016 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком О.С. закінчено виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 815/3152/15 з підстав визначених п. 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, у зв'язку з фактичним виконанням судового рішення в повному обсязі.

Посилаючись на те, що рішення суду фактично не виконано, постанова державного виконавця є необґрунтованою та незаконною, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 14 березня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовив повністю.

Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 27 квітня 2016 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року скасував та прийняв нову, якою позовні вимоги задовольнив повністю.

Визнав протиправною та скасував постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка Олексія Степановича про закінчення виконавчого провадження від 27 січня 2016 року ВП № 49714249.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 січня 2018 року касаційна скарга Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах, яка ухвалою судді-доповідача від 6 лютого 2018 року прийнята до провадження.

У касаційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідач зазначає, що позивачу було повторно відмовлено у наданні відпустки без збереження заробітної плати за бажанням працівника на період проведення антитерористичної операції у зв'язку з відсутністю правових підстав для надання такої відпустки. Про зазначене рішення було повідомлено позивача листом від 14 січня 2016 року № 545-5. Отже, вимоги виконавчого листа виконані у повному обсязі, а тому постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є законною.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2015 року у справі № 815/3152/15 за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецький області, визнано неправомірним рішення Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 28 квітня 2015 року про відмову у наданні ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції, зобов'язано Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31 березня 2015 року про надання відпустки за бажанням працівника без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції та прийняти рішення згідно діючого законодавства.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На підставі постанови від 13 липня 2015 року Одеським окружним адміністративним судом було видано виконавчий лист № 815/3152/15.

Постановою від 22 грудня 2015 року № 49714249 за вказаним виконавчим листом головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Кузьменком О.С. було відкрито виконавче провадження.

Також, зазначеною постановою головному управлінню було надано строк до 28 грудня 2015 року для самостійного виконання рішення суду.

Постанова від 22 грудня 2015 року про відкриття виконавчого провадження № 49714249 надійшла на адресу боржника 11 січня 2015 року.

На виконання постанови про відкриття виконавчого провадження від 22 грудня 2015 року ВП № 49714249 та вимог виконавчого документа, боржником - Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області направлено до ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України лист від 14 січня 2016 року № 5-4-10, яким останнього повідомлено про виконання рішення суду та постанови про відкриття виконавчого провадження № 49714249.

Так, у вказаному листі третя особа зазначила, що заяву ОСОБА_1 від 31 березня 2015 року про надання відпустки за бажанням працівника без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції розглянуто повторно та за результатами повторного її розгляду рекомендованим листом від 14 січня 2016 року № 21 останній доведено рішення Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про те, що заява задоволенню не підлягає, тому що відсутні правові підстави для надання їй відпустки без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції.

З огляду на викладене, державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 27 січня 2016 року ВП № 49714249 на підставі п. 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погодившись із вказаним рішенням відповідача позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи, що Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області розглянуто повторно заяву позивача про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції та прийнято рішення про відмову у наданні такої відпустки з огляду на її звільнення наказом від 11 вересня 2015 року № 2152/1, про що останню повідомлено листом від 14 січня 2016 року № 545-5, дійшов висновку, що виконавче провадження є виконаним, а тому у відповідача були всі правові підстави для прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження від 27 січня 2016 року ВП № 49714249 у зв'язку із фактичним повним виконанням рішення суду.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погодився, та дійшовши висновку, що у державного виконавця були відсутні підстави для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець не вжив всіх заходів, необхідних для виконання рішення в повному обсязі, не переконався у його фактичному виконанні, та передчасно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, а тому прийняв нову постанову про задоволення позовних вимог.

Верховний Суд висновки суду апеляційної інстанції вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 11 зазначеного Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну (частина третя статті 11 Закону № 606-XIV).

Відповідно до частини першої статті 75 Закону № 606-XIV після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

Згідно вимог п. 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Як встановлено судами та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 815/3152/15 закінчено з підстав визначених п. 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, у зв'язку з фактичним виконанням судового рішення в повному обсязі.

Підставою для закінчення виконавчого провадження є повідомлення боржника від 14 січня 2016 року за № 5-4-10, відповідно до якого Головним територіальним управлінням юстиції в Одеській області повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 31 березня 2015 року про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції та про результати такого розгляду останню доведено листом від 14 січня 2016 року № 21.

Разом з тим, зі змісту наявного в матеріалах справи листа від 14 січня 2016 року № 545-5, який наданий третьою особою державному виконавцю та суду, як доказ фактичного виконання постанови суду у справі № 815/3152/15, вбачається, що цим листом третьою особою було повідомлено позивача про те, що її заява від 31 березня 2015 року про надання відпустки за бажанням працівника без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції не підлягає задоволенню, позаяк остання не перебуває у трудових правовідносинах з Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області з посиланням на наказ від 11 вересня 2015 року № 2152/1.

Також, у вказаному листі, третя особа послалась на попередньо надану відповідь на заяву позивача про надання їй відпустки та висновки і пропозиції, які були наведені у цій відповіді.

Проте, вказаний лист не містить жодних висновків, на які було звернуто судом постановляючи рішення у справі № 815/3152/15.

Так, в листі від 14 січня 2016 року № 545-5, який наданий третьою особою державному виконавцю та суду, як доказ фактичного виконання постанови суду у справі № 815/3152/15, Головне територіальне управління юстиції у Донецький області посилається лише на звільнення позивача із займаної посади та раніше надану відповідь на подану позивачем заяву про надання їй відпустки.

Проте, рішенням суду у справі № 815/3152/15, виконавче провадження щодо якого здійснювалось в даному випадку відповідачем, і було визнано неправомірним попереднє рішення відповідача про відмову у наданні позивачу відпустки за поданою нею заявою від 31 березня 2015 року.

В той час, як звільнення позивача із займаної посади відбулося пізніше подання нею заяви про надання їй відпустки, рішення про відмову у наданні якої визнано неправомірним рішенням суду у справі № 815/3152/15.

Крім того, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2016 року № 815/844/16, що підлягає негайному виконанню, позивача поновлено на раніше займаній посаді.

Аналізуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновками суду, що у державного виконавця були відсутні підстави для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець не переконався у фактичному виконанні судового рішення та передчасно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження є такою, що винесена необґрунтовано, без дотримання вимог чинного законодавства, що є підставою для її скасування.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків суду та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду прийняту 27 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець