Справа № 820/6438/17
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2018-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/6438/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Калиновського В.А.

суддів: Бондара В.О. , Калитки О. М.

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

представник позивача ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.02.2018, суддя Рубан В.В., м. Харків, повний текст складено 20.02.18 по справі № 820/6438/17

за позовом ОСОБА_3

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд: скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 04/1-374828 від 10.03.2017 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_3 Анісу, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_5, з 2003 року мешкає в Україні, працює приватним підприємцем. На підставі рішення УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 30.09.2009 року позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну, та видано посвідку на постійне проживання в Україні серії ХР номер 20918 від 30.09.2009 року. З 2012 року позивач перебуває у шлюбі з громадянкою ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6, мають двох дітей: доньку - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. Їх діти є громадянами України на підставі ч.3 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». В березні 2017 року позивачем та його дружиною був поданий відповідний пакет документів до Московського РВ в м. Харкові для реєстрації сина, ОСОБА_8, громадянином України. Довідка про реєстрацію сина громадянином України була отримана в серпні 2017 року. У цей же час, у серпні місяці позивач дізнався про те, що Головним управлінням ДМС України в Харківській області було прийняте рішення №04/1-374828 від 10.03.2017 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», який виданий позивачу 30.09.2009 року УГІРФО ГУМВС України в Харківській області. Позивач вважав, що відбулася помилка, оскільки право на імміграцію йому було надано правомірно у відповідності із законами України, проте Головне управління ДМС України в Харківській області відмовило надавати будь-які пояснення з цього питання. Позивач вважає, що рішення відповідача є незаконним та таким, що порушує права, свободи і законні інтереси іноземця та право позивача на постійне проживання в Україні у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.02.2018 року адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального права, а саме: Закону України "Про імміграцію", ст. 19 Конституції України, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник відповідача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що громадянин ОСОБА_5 Туніс ОСОБА_3 народився 23 травня 1979 року в м. Жендуба, Республіка Туніс, національний паспортний документ № Т458275, виданий 12.05.2009 терміном дії до 12.05.2014 р.

01.07.2009 ОСОБА_3 одружився з громадянкою ОСОБА_9 ОСОБА_5 ОСОБА_10 Фам Тхі Хионг, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_5, СРВ (свідоцтво про шлюб серії 1-ВЛ № 116976, видане 01.07.2009 Відділом реєстрації атів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції), яка з 28.01.2006 р. постійно проживає та території України за адресою: м. Харків вул. Тимурівців, буд. 5-а, гуртожиток, що підтверджується посвідкою на постійне проживання в Україні серії КВ № 10836/53804, виданою 27.01.2006 ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області.

24.09.2009 р. ОСОБА_3 звернувся до УГІРФО ГУМВС України в Харківській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 р., оскільки має дружину емігрантку.

Рішенням УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 30.09.2009 року громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_3 Анісу, ІНФОРМАЦІЯ_1, було надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії ХР номер 20918 від 30.09.2009 року.

Місце проживання ОСОБА_3 зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, з 09.07.2013 місце проживання зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7.

08.02.2017 року позивач, ОСОБА_3, звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про внесення змін до національного паспортного документу відмітки про видачу посвідки на постійне проживання.

Перевіркою за комп'ютерними обліками ГУ ДМС України в Харківській області встановлено, що 31.12.2013 рішенням УДМС України в Київській області, дружині позивача, громадянці СРВ Фам Тхі Хионг, скасовано дозвіл на імміграцію в Україні на підставі пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року.

Так, рішенням Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №04/1-374828 від 10.03.2017 року скасовано громадянину ОСОБА_5 Туніс ОСОБА_3 дозвіл на імміграцію в Україну, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року, виданий 30.09.2009 року УГІРФО ГУМВС України в Харківській області (а.с. 7).

Крім того, судом встановлено, що 16.04.2011р. шлюб між чоловіком ОСОБА_3 Анісом та дружиною Фам Тхі Хионг розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбу зроблений відповідний актовий запис за № 11, та видане свідоцтво про розірвання шлюбу серія 1-ВЛ № 118834.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу актовий запис № 4 2012 р. ОСОБА_11 одружений з ОСОБА_6. (а.с.10)

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що підстави, у розумінні ст. 12 Закону України Про імміграцію, для скасування позивачу дозволу на імміграцію відсутні. Відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з'явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Згідно ст.1 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі Закон) іноземець це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Приписами ч.15 ст.4 Закону встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року "Про імміграцію" (далі - Закон № 2491-ІІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про імміграцію", імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з п. 2, 3 ч.1 ст. 6 Закону України "Про імміграцію", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно з положеннями п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію", квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Стаття 9 Закону України "Про імміграцію" встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Крім зазначених документів, зокрема, подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Статтею 10 Закону України "Про імміграцію" встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви ( ч.4 ст. 11 Закону України "Про імміграцію").

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 (далі по тексту Порядок № 1983).

Відповідно до п. 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Отже, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які, на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Як свідчать матеріали справи УГІРФО ГУМВС України в Харківській області прийнято рішення щодо надання позивачу, громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_3 Анісу, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на імміграцію відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України Про імміграцію, як особі, який є чоловіком іммігрантки та документовано його посвідкою на постійне проживання в Україні серії ХР номер 20918 від 30.09.2009 року, що свідчить про те, що за його зверненням 24.09.2009 р. при перевірці законності залишення на постійне проживання на території України, не було встановлено підстав для відмови останньому у наданні дозволу на імміграцію.

У висновку УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 30.09.2009 року зазначено, що підстав для відмови по наданні дозволу на імміграцію в Україну згідно Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 не має та враховуючи наявність родинних відносин між іноземцями, дозволено імміграцію в Україну та документовано відповідною посвідкою.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

З матеріалів справи вбачається, що спірне рішення відповідача прийнято на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" (інші випадки, передбачені законами України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту зазначеного рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну вбачається, що воно не містить в собі посилань на встановлений міграційним органом інший випадок, передбачений законом України, крім визначений ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" для скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3 Анісу.

Доказів надання позивачем при отриманні дозволу на імміграцію неповного пакету документів, передбаченого законом, приховування даних щодо сімейного стану, відповідачем також не надано.

Також колегія суддів зазначає, що УГІРФО ГУМВС України в Харківській області під час надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою ОСОБА_3 Анісу, жодних заперечень щодо комплектності поданих документів не повідомляв, адже відповідно до вимог ст. 9 Закону України Про імміграцію неподання особою всіх визначених законом документів є підставою для неприйняття заяви про надання дозволу на імміграцію.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірним та обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав, у розумінні ст. 12 Закону України Про імміграцію для скасування позивачу дозволу на імміграцію.

При цьому, відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з'явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію.

Представник відповідача як в апеляційній скарзі так і в ході судового засідання, зокрема, посилалася на рішення УДМС України у Київській області від 31.12.2013 р., яким дружині позивача, громадянці СРВ Фам Тхі Хионг скасовано дозвіл на імміграцію в Україні на підставі пункту 6 частини 1 статті 12 ЗУ «Про імміграцію» від 07.06.2001 року, а тому, зазначала, що дозвіл на імміграцію в Україну від 30.09.2009 року та посвідка на постійне проживання серії ХР №20918 від 30.09.2009 року, надані громадянину ОСОБА_3, оформлені на підставі документів, що втратили чинність, підлягають скасуванню.

Однак, як встановлено судом, Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2017 року по справі №820/7084/16 за позовом Фам Тхі Хионг до УДМС України у Київській області, третя особа - ГУ ДМС України в Харківській області, про скасування рішення задоволено позовні вимоги в повному обсязі, скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 31.12.2013 року № 4/2-50 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_10 Фам Тхі Хионг, прийняте УДМС України в Київській області. Рішення набрало законної сили 10.04.2017 року.

Колегія суддів вважає хибними доводи апелянта про те, що станом на день прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 10.03.2017 р. у відношенні позивача, рішення про скасування дозволу громадянці СРВ Фам Тхі Хионг не було скасовано в судовому порядку, а отже, було чинним, оскільки такі доводи не спростовують факту протиправності рішення відповідача стосовно останньої.

Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано вказав на те, що відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини у виниклих обставинах. Скасування цього дозволу, а не його зміна або скасування з прийняттям нового рішення, без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію.

Такими наслідками, відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію", є обов'язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Крім того, згідно положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Враховуючи, що дії відповідача, у процесі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_3 Анісу, ІНФОРМАЦІЯ_1, №04/1-374828 від 10.03.2017 року, знаходять своє відображення у відповідних процесуальних рішеннях, належним способом захисту прав позивача є саме скасування процесуальних рішень відповідача.

З огляду на встановлені у справі обставини, відновляючи права позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність скасування оскаржуваного рішення відповідача, як такого, що прийняте не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, без урахування принципу пропорційності, а також, права особи на участь у процесі прийняття рішення.

З врахуванням вищевказаного, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.02.2018 року по справі 820/6438/17 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.02.2018 по справі № 820/6438/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_12
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_13 ОСОБА_14
Повний текст постанови складено 21.05.2018.