Справа № 816/1354/18
Суддя: Н.І. Слободянюк
Дата ухвалення: 2018-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2018 рокум. ПолтаваСправа № 816/1354/18

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Слободянюк Н.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Дубінчина О.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у судовому засіданні справу за адміністративним позовом Заступника прокурора Полтавської області до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

Заступник прокурора Полтавської області /надалі позивач/ звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом /з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 18 травня 2018 року/ до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України /надалі відповідач/ про скасування як незаконної постанови про накладення штрафу головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 від 30 березня 2018 року у виконавчому провадженні №52959972 .

В обґрунтування заявленої вимоги позивач зазначив, що 23 листопада 2016 року Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №52959972 з виконання виконавчого листа №816/1180/16, виданого 09 листопада 2016 року Полтавським окружним адміністративним судом, про зобовязання прокуратури Полтавської області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі за період з 15 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням вже здійснених виплат за цей період. 30 березня 2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 на підставі статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладення штрафу за невиконання рішення суду. Вказану постанову позивач вважає незаконною та винесеною з порушенням його прав, оскільки при її прийнятті відповідач не зясував причини невиконання судового рішення, як того вимагає норма статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» /а.с.6-10/.

Відповідач позов не визнав та посилався на те, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження №52959972. У межах цього виконавчого провадження Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надсилалися до Прокуратури Полтавської області вимога від 20 липня 2017 року № №52959972/15 та вимога від 04 грудня 2017 року №52959972/15 про зобовязання виконати виконавчий лист №816/1180/16 та надати інформацію щодо підтвердження вчинення боржником всіх можливих дій з метою виконання рішення суду. Натомість позивачем було надано довідку від 04 серпня 2017 року №18297/вих./17 щодо нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_4 за серпень 2015 року та лист від 10 січня 2018 року № 05/2-27, у якому повідомлено про те, що рішення суду не виконано. Враховуючи тривале невиконання рішення суду без поважних причин, відповідачем на підставі статей 63 та 75 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову від 30 березня 2018 року про накладення на боржника штрафу у сумі 5100,00 грн /а.с. 33-38/.

У судовому засіданні представники позивача та відповідача відповідно підтримали свої вимоги та заперечення.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, судом встановлені такі обставини та відповідні до них правовідносини.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2016 року, у справі № 816/1180/16 адміністративний позов ОСОБА_4 задоволено частково та зобовязано прокуратуру Полтавської області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі за період з 15 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням вже здійснених виплат за цей період.

Постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року набрала законної сили 10 жовтня 2016 року та 09 листопада 2016 року видано виконавчий лист №816/1180/16 /а.с. 44-45/.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокуратури Полтавської області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2016 року та зупинено виконання постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року та ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2016 року у справі № 816/1180/16 в частині зобов'язання виплатити заборгованість по заробітній платі за період з 15 липня по 14 грудня 2015 року, крім зобов'язання здійснити виплату за один місяць, до закінчення касаційного провадження в адміністративній справі /а.с.48/.

23 листопада 2016 року Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №52959972 з виконання виконавчого листа №816/1180/16, виданого 09 листопада 2016 року Полтавським окружним адміністративним судом, про зобовязання прокуратури Полтавської області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі за період з 15 липня 2015 року по 14 грудня 2015 року відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням вже здійснених виплат за цей період /а.с.46-47/.

30 березня 2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 на підставі статей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладення на боржника штрафу за невиконання рішення суду /а.с. 12-15/.

Постанову про накладення штрафу від 30 березня 2018 року надіслано для виконання до прокуратури Полтавської області листом від 30 березня 2018 року №52959972, який отримано прокуратурою - 13 квітня 2018 року за вх.№3946 /а.с. 11/.

Не погодившись з прийняттям цієї постанови, позивач оскаржив її до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд відзначає, що відповідно до частини 2 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідальність за невиконання рішення, що зобовязує боржника вчинити певні дії, визначена у статті 75 вказаного Закону, згідно із приписами частини 1 якої у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

З аналізу положень цієї норми слідує, що відповідальність за видом штрафу запроваджена законодавцем за вчинення порушення у вигляді невиконання рішення суду без поважних причин.

Суд зауважує, що поважними причинами невиконання боржником рішення можуть бути визнані лише такі обставини, які є обєктивно непереборними, не залежать від волевиявлення боржника та повязані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для виконання рішення у встановлений строк та повинні бути підтверджені належними доказами.

Доводи позивача щодо невиконання судового рішення з поважних причин вмотивовані відсутністю у резолютивній частині постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року вказівки на конкретну суму, яка підлягає нарахуванню та виплаті на користь ОСОБА_4, та відсутністю відповідного фінансування, а також тим, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2016 року виконання постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року та ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2016 року зупинено у частині зобов'язання виплатити заборгованість по заробітній платі за період з 15 липня по 14 грудня 2015 року, крім зобов'язання здійснити виплату за один місяць, до закінчення касаційного провадження в адміністративній справі.

Інших доводів щодо неможливості виконання рішення суду позивачем не наведено.

На противагу доводам позивача суд наголошує, що відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Також згідно з частиною 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України /у редакції Закону, чинної до 15 грудня 2017 року/ постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частини 1 статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України /у редакції Закону, чинної з 15 грудня 2017 року/ судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Системно аналізуючи положення наведених норм права, суд дійшов висновку, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання безвідносно до будь-яких субєктивних обставин.

Судовим рішенням на позивача було покладено обов'язок здійснити дві дії, а саме: 1- нарахувати грошові кошти та 2 - виплатити кошти.

При цьому судом не встановлено наявності доказів, які б вказували на існування будь-яких обєктивних перешкод у здійсненні позивачем нарахування грошових коштів по заробітній платі. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2016 року, на яку посилається позивач в обґрунтування поважності причини невиконання судового рішення, виконання постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2016 року та ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2016 року зупинено у частині зобов'язання виплатити, а не нарахувати заборгованість по заробітній платі.

Таким чином, починаючи з 10 жовтня 2016 року (дата набрання судовим рішенням законної сили) і до 30 березня 2018 року (дата винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу) позивач не здійснив достатніх дій, спрямованих на виконання рішення суду у частині нарахування грошових коштів по заробітній платі. Доказів існування об'єктивних перешкод, які б виключали його вину у невиконанні рішення суду у цій частині, позивач у ході розгляду справи не подав.

Відсутність у судовому рішенні вказівки на конкретну суму, яка підлягає нарахуванню та виплаті на користь стягувача, та відсутність відповідного фінансування не можуть бути визнані судом поважними причинами невиконання судового рішення, адже не є об'єктивно непереборними обставинами та такими, що не залежать від волевиявлення і дій позивача.

Тож доказів наявності поважних причин невиконання судового рішення, які у силу статей 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження" визначені законодавцем як єдина підстава для незастосування до боржника штрафу за невиконання судового рішення, позивач суду не подав.

При вирішенні справи суд вважає за необхідне керуватись частиною 2 статті 2 КАС України, у якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи оскаржувану постанову на її відповідність вимогам наведеної норми, суд дійшов висновку, що постанова про накладення штрафу від 30 березня 2018 року прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», та накладає на боржника визначену законом міру відповідальності за вчинену ним бездіяльність щодо невиконання рішення суду у частині нарахування заробітної плати, яка за своєю суттю є порушенням, а тому положенням частини 2 статті 2 КАС України не суперечить.

За таких обставин, дослідивши наявні у справі документи, суд встановив відсутність будь-яких доказів, які б вказували на поважність причин невиконання судового рішення у частині нарахування заробітної плати.

Отже у задоволенні позову слід відмовити через його необґрунтованість.

Підстави для розподілу судових витрат на підставі статті 139 КАС України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 9, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову Заступника прокурора Полтавської області (місцезнаходження: вул. 1100-річчя Полтави, буд. 7, м. Полтава, Полтавська область, 36020, ідентифікаційний код 02910060) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (місцезнаходження: вул. Городецького, буд. 13, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 00015622) про скасування постанови.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя ОСОБА_5