Справа № 816/292/18
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2018-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 р. м. ХарківСправа № 816/292/18
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів:

головуючого судді: Русанової В.Б.

суддів: Курило Л.В. , Присяжнюк О.В.

за участю секретаря судового засідання - Олійник А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.03.2018 року, (суддя Є.Б. Супрун, повний текст складено 19.03.2018 року) по справі № 816/292/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

30 січня 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом в якому просив:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області в частині припинення виплати йому пенсії та пов'язану з цим бездіяльність, яка має місце з травня 2016 року;

- зобов'язати ГУ ПФУ в Полтавській області поновити нарахування та виплату йому пенсії з урахуванням заборгованості, яка утворилася з травня 2016 року;

- звернути постанову до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць;

- зобов'язати відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.03.2018 р. відмовлено у задоволенні позову.

ОСОБА_1 (далі - позивач) подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позов. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального, процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а саме Конституції України, ст.49 Закону України " Про загальнообов'язкове держане пенсійне страхування", не врахування практики ЄСПЛ, Конституційного Суду України. Зазначає, що виплата пенсії пенсійним органом припинена йому, як внутрішньо переміщеній особі без прийняття відповідного рішення, а отже є незаконною.

Відповідач надав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін. В відзиві зазначив, що пенсія позивачу виплачувалася до закінчення терміну дії довідки УПСЗН від 29.10.2015р., після чого 05.04.2017р. було видано атестат про зняття з обліку № 161 та припинення виплати пенсії по причині " з'ясування". Відновлення виплати пенсії , враховуючи постанову КМУ № 08.06.2016р. № 352 можуть прийматися пенсійними органами на підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплати внутрішньо переміщеним особам. Проте рішенням Комісії виконавчого комітету Миргородської міської ради від 28.07.2016р. № 2 вирішено припинити виплату соціальної виплати (пенсії) позивачу. Строк дії довідки позивача закінчився, до відповідного органу позивач не звертався, а тому не реалізував своє право на отримання пенсії.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.04.2018р. провадження у справі відкрито та відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги до прийняття рішення по справі.

В судове засідання строки не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, а томі відповідно до ч.4 ст.229, ч.1 ст. 308 КАС України справа розглянута судом межах доводів та вимог апеляційної скарги, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію за вислугою років, є пенсіонером, з 01.01.2016 року перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Полтавській області як внутрішньо переміщена особа на підставі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29.10.2015 року №, термін дії якої подовжено до 29.11.2016р.(а.с.11, 48)

05.04.2017 року ГУ ПФУ в Полтавській області виданий атестат про зняття з обліку №161, яким ОСОБА_1Є припинено виплату пенсії по причині "до з'ясування". Остання виплата пенсії здійснено по 30.04.2016р. (а.с. 43).

На виконання листа Пенсійного фонду України від 25.03.2016р. № 10205/02-22 починаючи з 01.05 2016р. виплата пенсії ОСОБА_1 припинена, оскільки строк дії довідки внутрішньо переміщеній особі -позивачу закінчився , довідка була видана після набрання чинності постанови КМУ № 636 від 26.08.2015р., якою було внесено зміни у Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеній особі, затвердженого постановою та не мала кінцевого терміну дії.

28.07.2016 року рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 2 припинено виплату пенсії ОСОБА_1 01.06.2017 року, на підставі подання управління соціального захисту населення (№342 від 25.07.2016), акту обстеження (№342 від 25.07.2016) та інших поданих матеріалів (а.с. 49).

Також судовим розглядом встановлено, що пенсійним органом рішення про припинення виплати пенсії позивачу не приймалося.

Позивач, вважаючи дії пенсійного органу щодо припинення виплати пенсії протиправними, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідача діяв правомірно. в межах повноважень та у спосіб встановлений законом, виплата пенсії позивачу припинена з підстав закінчення строку дії довідки, позивач не звернутався до УПСЗН Миргородської міської ради Полтавської області за отриманням нової довідки, а отже не реалізував своє право на отримання пенсії як внутрішньо переміщеної особи, а тому дії відповідача не містять ознак порушення права позивача на належне пенсійне забезпечення.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Вирішуючи спір суд першої інстанції не врахував, що предметом спору є припинення виплати пенсії пенсійним органом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

З 22 листопада 2014 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України.

Тобто, за приписами наведеної норми умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк» або з доставкою додому весь час дії такої довідки.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 1 жовтня 2014 року ( в редакції постанови КМУ від 26.08.2016р. № 636) станом на час припинення виплати пенсії позивача строк дії довідки внутрішньо переміщеної особи становив шість місяців з дати її видачі.

Постановою Кабінету Міністрів від 8 червня 2016 року № 352 внесено зміни до постанови № 509, згідно з якими встановлено, що довідка діє безстроково; довідка, видана до 20 червня 2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

За приписами пункту 71 Порядку № 509 у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Колегія суддів зазначає, що доказів скасування повноваженим органом довідки від 29.10. 2015 року № НОМЕР_1 про взяття позивача на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції матеріали справи не містять.

Доводи суду першої інстанції щодо закінчення строку дії довідки , колегія суддів вважає такими, що спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що строк дії довідки було продовжено до 20.11.2016р., крім того відповідачем отримано довідку УПСЗН пенсіонера МВС ОСОБА_2 для поновлення виплати пенсії у зв'язку з продовженням дії довідки, що визнається відповідачем та підтверджується відповідним супровідним листом з додатками. (а.с.52-54)

Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені підстави припинення виплати відповідно до статті 49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не за застосований та не доведений.

Питання виплати пенсій врегульовано статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з частиною другою статті 49 цього ж закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, виплата пенсії позивачу припинена Управлінням ПФУ по причині " до зясування".

Водночас, статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Суд звертає увагу на те, що припинення виплати пенсії позивачці відбулося 1 травня 2016 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 08 червня 2016 року № 365 та з підстав, не передбачених у статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а тому посилання відповідача на вищезазначений Порядок колегія суддів вважає необґрунтованим.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема, у постанові від 6 лютого 2018 року (справа № 9901/614/17), від 13 лютого 2018 року (справа № 9901/3741/17).

Що стосується рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, то воно не є підставою, у розумінні частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для припинення виплати пенсії.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачеві виплати пенсії.

Колегія суддів вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не вірно встановлені обставини справи, що призвело до невірного вирішення справи.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про порушення відповідачем вимог статті 19 Конституції України та частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки з травня 2016 року позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення та за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Зазначене також відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 13.02.2018р., 03.05.2018р.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Із урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, припиняючи виплату пенсії позивачу з 01.05.2016 р., діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Що стосується вимог про зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об'єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Разом з тим, обставини, встановлені під час розгляду справи, не дають суду обґрунтованих підстав вважати, що відповідач може ухилятись від його виконання, у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.02.2018 р. та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов.

Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної інстанції, не вертаючи адміністративної справи на новий розгляд, ухвалить нове судове рішення, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що за подання адміністративного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією від 14.02.2018 року (а.с. 3), а тому враховуючи, що за наслідками судового розгляду позовні вимоги задоволено, тому на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст.292, 310, 315, 317, 321,325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.03.2018 по справі № 816/292/18 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного Управління Пенсійного фонду України в Полтавській області в частині припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 травня 2016 року.

Зобов'язати Головного Управління Пенсійного фонду України в Полтавській області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01 травня 2016 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст постанови складено 22.05.2018 року.