Справа № 826/7461/18
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2018-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

21 травня 2018 року м. Київ № 826/7461/18

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Добрівська Н.А., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

за позовомОСОБА_1
доКиївської міської ради,
Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради,
треті особи:1. Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація,
2. Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва»,
3. Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропрофіт»
провизнання протиправним і скасування наказу Фонду комунального майна Мінського району м. Києва №230-а від 07.12.1994 в частині затвердження умов продажу (відчуження) будинку по вулиці Полупанова в місті Києві, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 через свого представника - адвоката ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, у якому просить суд: визнати протиправним наказ Фонду комунального майна Мінського району м. Києва - комітету економічних реформ, підприємництва та впровадження риночних відносин №230-а від 07.12.1994 в частині затвердження умов продажу та відчуження (продажу) будинку АДРЕСА_1; скасувати наказ Фонду комунального майна Мінського району м. Києва - комітету економічних реформ, підприємництва та впровадження риночних відносин №230-а від 07.12.1994 в частині затвердження умов продажу (відчуження) будинку по вулиці Полупанова в місті Києві.

Пунктами 4 та 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, ОСОБА_1 оскаржує до адміністративного суду наказ Комітету економічних реформ, підприємництва та впровадження риночних відносин Фонду комунального майна Мінського району міста Києва №230-а від 07.12.1994, яким, відповідно до рішення конкурсної комісії/протокол від 06.12.1994 року №2, затвердженого головою Фонду комунального майна Мінського району, наказано: 1) нежитлові будинки по АДРЕСА_1 продати концерну «Ралекс», який знаходиться в місті Києві-215, пр. Свободи, 26; 2) відділу по приватизації майна комунальної власності підготувати документи та Договори купівлі-продажу на нежитлові будинки; 3) Головному бухгалтеру ФКМ повернути заставу покупцям, які брали участь в конкурсі.

Заявлені до суду вимоги мотивовані тим, що оспорюваним наказом порушено ряд житлових прав позивача. Так, на момент видання оспорюваного наказу в будинку проживали та проживають мешканці, що мають ордери на квартири у вказаному будинку та які відповідно не скасовані. За твердженням позивача існування оскаржуваного наказу та рішення Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва та додатку №5 спричиняє два правові статуси вказаного - приватний, комунальної власності громади міста Києва, що в свою чергу робить неможливим реалізацію положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» в частині визначення власника будинку та визначення управителя (Керуючої організації).

При вирішенні питання щодо віднесення даного спору до юрисдикції адміністративного суду враховується наступне.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За визначенням, наведеним у пункті 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

При цьому, публічно-правовий спір, згідно пункту 2 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, - це спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб'єкт владних повноважень визначається пунктом 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, як орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відтак, обов'язковою ознакою публічно-правового спору, що підлягає розгляду судом в порядку адміністративного судочинства є підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб'єкту владних повноважень та участь у публічно-правовому спорі з однієї сторони суб'єкта, наділеного владними повноваженнями, який здійснює владні управлінські функції, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватись цим суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 3 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Як було зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №280/267/15-а (провадження №11-164апп18), під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом із тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

У даному випадку, спір фактично стосується визнання незаконним та скасування наказу Комітету економічних реформ, підприємництва та впровадження риночних відносин Фонду комунального майна Мінського району міста Києва №230-а від 07.12.1994 «Про результати продажу нежитлових будинків по АДРЕСА_1 яким, зокрема, наказано: продати нежитлові будинки концерну «Ралекс», в тому числі будинок по АДРЕСА_1.

На день винесення оскаржуваного наказу засади місцевого та регіонального самоврядування - основи демократичного устрою влади в Україні, правовий статус місцевих Рад народних депутатів, а також інших форм територіальної самоорганізації громадян визначався Законом України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 07.12.1990 за №533-XII у відповідній редакції.

Як суб'єкти права комунальної власності обласні, районні, міські, селищні та сільські Ради народних депутатів самі здійснюють управління цією власністю або доручають функції управління уповноваженим ними органам (стаття 7 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»).

Якщо державна виконавча влада здійснюється місцевою державною адміністрацією, остання у межах повноважень наданих відповідною Радою народних депутатів, здійснює управління майном, що належить до комунальної власності. Зокрема, місцева державна адміністрація (в особі своїх органів) надає в оренду та продає майно, що перебуває у комунальній власності; створює, реорганізує та ліквідує підприємства, організації і установи, що належать до комунальної власності (підпункт 3 пункту 21 Положення про місцеву державну адміністрацію в редакції Указу Президента України від 24 липня 1992 року).

Отже, в даному випадку, позивачем, що стверджує про порушення його прав на житло, оскаржується рішення Фонду комунального майна Мінського району міста Києва, який при підписанні спірного наказу діяв як розпорядник майна, визначеного в наказі від 007.12.1994 за №230-а.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пункту 10 частини 1 статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту - Конвенція) установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява №7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Враховуючи наведене у сукупності та визначені позивачем у позовній заяві вимоги, суд приходить до висновку, що даний позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки спір про визнання незаконним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень, яким спричиняється, за твердженням позивача, порушення його житлових прав, має розглядатися в порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.04.2018 у справі №280/267/15-а (провадження №11-164апп18).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно частини п'ятої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Відповідно до частини шостої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Згідно частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З огляду на наведене, суд роз'яснює позивачеві, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції місцевого суду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись п.1 ч.1 ст.170, статтями 171, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради про визнання протиправним та скасування наказу Фонду комунального майна Мінського району м. Києва - комітету економічних реформ, підприємництва та впровадження риночних відносин №230-а від 07.12.1994 в частині затвердження умов продажу та відчуження (продажу) будинку АДРЕСА_1.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження у справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами не пізніше наступного дня після її постановлення.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини четвертої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала суду про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі може бути оскаржена. Згідно частини першої статті 295 та частини першої статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII.

Суддя: Н.А. Добрівська