Справа № 802/864/16-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 травня 2018 року

Київ

справа №802/864/16-а

провадження №К/9901/11374/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 802/864/16-а

за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду, прийняту 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого - Загороднюка А.Г., суддів: Полотнянка Ю.П., Драчук Т.О.,

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 (далі також - позивачі) звернулися до суду з адміністративним позовом до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі також - відповідач, УДМС України у Вінницькій області), в якому просили:

визнати протиправними та скасувати рішення-висновки Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 29 січня 2016 року про відмову у наданні ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 дозволу на іміграцію в Україну відповідно до частини шостої статті 10 Закону України «Про імміграцію»;

зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в порядку п.3 частини першої статті 6 Закону України «Про імміграцію», за відсутності підстав для відмови у наданні їм дозволу на імміграцію, виявлених в граничний строк розгляду заяви від 22 червня 2011 року, визначений в частині одинадцятій статті 9 Закону України «Про імміграцію», тобто до 9 грудня 2012 року, прийняти рішення про надання ОСОБА_2 дозвіл на імміграцію в України від 9 грудня 2012 року;

зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в порядку п.3 частини першої статті 6 Закону України «Про імміграцію», за відсутності підстав для відмови у наданні їм дозволу на імміграцію, виявлених в граничний строк розгляду заяви від 24 червня 2011 року, визначений в частині одинадцятій статті 9 Закону України «Про імміграцію», тобто до 11 грудня 2012 року, прийняти рішення про надання ОСОБА_3, ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в України від 11 грудня 2012 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що висновками УДМС України у Вінницькій області від 29 січня 2016 року їм відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Ці висновки прийнято відповідачем, у зв'язку із неподанням позивачами чинних документів, необхідних для надання дозволу на імміграцію в Україну, а також у зв'язку із поданням неправдивих відомостей про перебування на території України, оскільки відповідачем під час розгляду заяв позивачів про надання дозволу на імміграцію встановлено, що останні за місцем реєстрації приймаючої сторони не проживають, а нотаріально посвідчена заява приймаючої сторони про надання дозволу на проживання втратила чинність.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суб'єкта владних повноважень, позивачі звернулись до суду з цим позовом.

Вінницький окружний адміністративний суд постановою від 14 липня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовив повністю.

Вінницький апеляційний адміністративний суд постановою від 14 грудня 2016 року, постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 14 липня 2016 року, скасував, та прийняв нову, якою позовні вимоги задовольнив частково.

Визнав протиправними та скасував рішення-висновки управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 29 січня 2016 року про відмову в наданні ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в України відповідно до частини 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Зобов'язав управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області поновити розгляд заяв про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2.

В решті позовних вимог відмовив.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 січня 2018 року касаційна скарга управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах, яка ухвалою судді-доповідача від 31 січня 2018 року прийнята до провадження.

У касаційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідач зазначає, що у УДМС України у Вінницькій області відсутні правові підстави для надання дозволу позивачам на імміграцію в Україну, оскільки документи позивачів, необхідні для надання такого дозволу втратили чинність, також відповідачем при розгляді відповідних заяв позивачів встановлено, що позивачі не проживають за місцем реєстрації приймаючої сторони, а також термін нотаріально посвідченої заяви приймаючої сторони втратив свою чинність.

Позивачі надали заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначають, що касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки скаржник не наводить належних підстав для того, щоб вважати, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Тому просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції змінити задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 22 червня 2011 року позивач ОСОБА_2, а 24 червня 2011 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_3 звернулись з заявами до ВГІРФО УМВС України у Вінницькій області про надання дозволу на імміграцію відповідно до пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Рішенням в.о. начальника ВГІРФО УМВС України у Вінницькій області від 10 жовтня 2011 року позивачам відмовлено в наданні дозволів на імміграцію в Україну відповідно до пункту 4 статті 10 Закону України «Про імміграцію». Дане рішення оскаржене позивачами в судовому порядку.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 12 січня 2012 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україні ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 від 10 жовтня 2011 року.

Зобов'язано ВГІРФО УМВС України у Вінницькій області поновити розгляд заяв про надання дозволу на імміграцію в Україні ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1.

Згідно з ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2013 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2013 року, замінено боржника у виконавчому провадженні у справі № 2-а/0270/4957/11 ВГІРФО УМВС України у Вінницькій області на управління Державної міграційної служби у Вінницькій області.

За результатами виконання вказаної постанови, відповідачем 01 вересня 2014 року прийнято рішення про відмову у наданні дозволу позивачам на імміграцію в Україну.

Вказане рішення прийнято відповідачем, у зв'язку із невідповідністю документів, наданих позивачами, чинному законодавству України про імміграцію. Як законодавчу підставу відмови відповідач зазначив пункт 6 статті 10 Закону України «Про імміграцію» та статтю 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України».

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивачі звернулись до суду.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2014 року у справі № 802/3403/14-а, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 червня 2015 року визнано протиправними та скасовано рішення управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 01 вересня 2014 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Зобов'язано управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області поновити розгляд заяв про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з урахуванням вимог закону України «Про імміграцію» та наказу в.о. Міністра внутрішніх справ України № 626 від 17 липня 2012 року.

На виконання рішення суду Вінницьким окружним адміністративним судом видано виконавчі листи № 802/3403/14-а від 08 липня 2015 року.

Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 20 липня 2015 року відкрито виконавчі провадження ВП №48139184, 48139330, 48138941.

На підставі рішення суду у справі № 802/3403/14-а УДМС України у Вінницькій області 06 липня 2015 року поновлено розгляд заяв позивачів від 22 червня 2011 року та від 24 червня 2011 року про надання дозволу на імміграцію.

Згідно з висновками УДМС України у Вінницькій області від 29 січня 2016 року позивачам відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Дані висновки прийнято відповідачем, у зв'язку із неподанням позивачами чинних документів, необхідних для надання дозволу на імміграцію в Україну, а також у зв'язку із поданням неправдивих відомостей про перебування на території України, тому що відповідачем під час розгляду заяв позивачів про надання дозволу на імміграцію встановлено, що останні за місцем реєстрації приймаючої сторони не проживають, а нотаріально посвідчена заява приймаючої сторони про надання дозволу на проживання втратила чинність.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суб'єкта владних повноважень, позивачі звернулись до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, визнав обґрунтованими висновки відповідача щодо відмови у наданні дозволів на імміграцію в Україну.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погодився, та дійшовши висновку що оскаржувані рішення відповідачем прийняті без належного дослідження повного пакету наданих позивачами документів, а тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Верховний Суд висновки суду апеляційної інстанції вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України від 07 червня 2001 року № 2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-III), а процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію - Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі - Порядок №1983).

Згідно з статтею 1 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до статті 6 Закону № 2491-III спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи:

1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні;

3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються;

4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання;

5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

За змістом частин п'ятої та десятої статті 9 Закону № 2491-III для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Відповідно до пункту 11 Порядку №1983 разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються, зокрема: копія документа, що посвідчує особу (підтверджує громадянство (підданство) чи статус особи без громадянства); три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім'ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо). При цьому, документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Згідно з пунктом 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів); здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону № 2491-III, надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Національного центрального бюро Інтерполу та Держкомкордону; регіональні органи СБУ, Національне центральне бюро Інтерполу та Держкомкордон проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається, й про результати перевірки інформується орган, який зробив запит; термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

За змістом пункту 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Перелік та вимоги до документів, які необхідно додати до заяви для надання дозволу на імміграцію, передбачені статтею 6 Закону № 2491-III та пунктом 11 Порядку №1983 й позивачі, звернувшись у червні 2011 року з заявами для надання дозволів на імміграцію, подали всі необхідні та відповідають вимогам вказаних норм документи.

Однак, станом на момент прийняття оскаржуваних рішень від 29 січня 2016 року шестимісячний строк з моменту видачі частини поданих позивачами документів сплинув, в зв'язку з чим позивачі, як вважає відповідач, для отримання дозволів на імміграцію мали б подати нові документи.

Проте, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2014 року зобов'язано управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області поновити розгляд поданих позивачами заяв, а не прийняти нові заяви з новими документами.

Крім того, пункт 11 Порядку №1983 не зобов'язує особу, яка подає заяву про надання дозволу на імміграцію, поновлювати документи, відомості за якими можуть змінюватися, через шість місяців з дня їх видачі.

Враховуючи викладене, Верховний Суд, погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що подавши у червні 2011 року документи для отримання дозволу на імміграцію в Україну, позивачі не повинні бути обтяжені покладенням на них відповідачем додаткових обов'язків.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження надання не достовірних документів в червні 2011 року, а також доказів порушення позивачами норм чинного законодавства при подачі заяви для надання дозволу на імміграцію.

Ухвалюючи рішення судом першої інстанції не досліджувалося питання щодо чинності поданих документів саме на момент подачі заяв 24 червня 2011 році, а не на момент прийняття висновків управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 29 січня 2016 року.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05 листопада 2014 року, залишеного без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 червня 2015 року, зокрема, зобов'язано управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області поновити розгляд заяв позивачів про надання дозволів на імміграцію в Україну, на підставі поданих документів у 2011 році.

Вказаним рішенням суду встановлено, що позивачі звернувшись в червні 2011 року з заявами для надання дозволів на імміграцію в Україну подали всі необхідні та відповідаючі вимогам чинного законодавства документи.

Ці обставини відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України (в його чинній редакції) мають преюдиціальне значення при розгляді цієї справи.

Чинне адміністративне процесуальне законодавство не передбачає випадків неврахування адміністративними судами преюдиційних обставин, встановлених у судових рішеннях в адміністративній, цивільній та господарській справі.

Таким чином, висновки і мотиви Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 18 червня 2015 року по справі К/800/5717/15, мають враховуватись при розгляді цієї справи.

Ні відповідач, ні суд першої інстанції не наділені повноваженнями трактувати та надавати оцінку мотивам та висновкам, що викладені у рішенні суду, яке набуло законної сили.

Рішення суду відповідно до статті 129? Конституції України є обов'язковим до виконання. І лише суд, який ухвалив рішення, в установленому законодавством порядку може надати роз'яснення щодо порядку його виконання.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 9 Закону України № 2491-III термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Термін розгляду поданих заяв від 24 червня 2011 року станом на час прийняття рішень-висновків від 29 січня 2016 року закінчився.

Разом з тим, заяви позивачів не були розглянуті у вказаний строк не з вини позивачів, а у зв'язку з безпідставними відмовами у розгляді цих заяв, що підтверджено рішеннями судів, які набрали законної сили.

Тобто заяви позивачів мали б вирішуватись з урахуванням обставин, які існували на час подання заяв.

Крім того, статтею 10 Закону № 2491-III, визначений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Представник відповідача як у своїх запереченнях на позов так і обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги наголошував на тому, що у доданих до заяв на імміграцію позивачами документах подано неправдиві та неповні відомості.

Пунктом 4 статті 10 Закону № 2491-III, як підстава для надання відмови у наданні дозволу на імміграцію є зазначення у заявах свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів.

Проте, відповідач у відмовах від 29 січня 2016 року не посилається на пункт 4 статті 10 Закону № 2491-III, як на підставу відмови і не зазначає які саме неправдиві відомості зазначені позивачами у заявах станом на 2011 рік, або які підроблені документи ними надані у 2011 році.

Як вбачається із наданих доказів, рішення про відмову у наданні дозволів прийнято на підставі пункту 6 статті 10 Закону № 2491-III, тобто через існування інших випадків, передбачених законами України.

Разом з цим, жодної норми закону якою б передбачалась можливість відмови позивачам у наданні дозволів на імміграцію відповідачем не зазначено.

Також відповідач у відмовах у наданні дозволів на імміграцію посилається на статтю 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» в якій не йдеться про підстави у відмові на імміграцію, а визначено питання пов'язані із виданням актів Кабінету Міністрів України.

Під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Прийняте рішення, дія або бездіяльність суб'єкта владних повноважень в ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого органу в порядку передбаченому законодавством. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права.

Аналізуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновками суду щодо часткового задоволення позовних вимог, оскільки не дослідивши повний перелік наданих відповідачу документів, суд не може перебирати на себе функцій, які відносяться до виключної компетенції суб'єкта владних повноважень (видача дозволу на імміграцію).

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків суду та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду прийняту 14 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець