Справа № 805/1718/16-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 травня 2018 року

Київ

справа № 805/1718/16-а

провадження №К/9901/11478/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу № 401 о/с в частині звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року, прийняту у складі головуючого судді Крилової М. М., та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Чебанова О. О., суддів: Сіваченка І. В., Шишова О. О.,

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління МВС України в Донецькій області № 401 о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, (через скорочення штатів), поновлення на посаді слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку СВ Київського районного відділу Донецького міського управління, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні і затримки видачі трудової книжки за період з 07 листопада 2015 року по 06 липня 2016 року в розмірі 28130,36 гривень.

В мотивування позову зазначає, що з серпня 2000 року вона проходила службу в органах внутрішніх справ, обіймаючи посаду слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку СВ Київського районного відділу Донецького міського управління, маючи спеціальне звання капітана міліції.

Позивач вказує, що вона у зв'язку з проведенням АТО у місті Донецьку відповідно до розпорядження ГУМВС України в Донецькій області вимушена була виїхати з міста Донецька.

Однак, 06 листопада 2015 року ГУМВС України в Донецькій області видано наказ № 401 о/с, яким ОСОБА_1 звільнено з 06 листопада 2015 року з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, через скорочення штатів.

Позивач наголошує, що ГУМВС України в Донецькій області, звільняючи за скороченням штатів, не вчинено заходів для забезпечення працевлаштування на службі в органах внутрішніх справ України при скороченні штатів, яке відбулось внаслідок ліквідації одного органу внутрішніх справ та створення іншого органу, не з'ясував намір позивача подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ та не було запропоновано, а ні аналогічну посаду, а ні нижчу, ніж ту, на якій вона проходила службу.

Крім того, позивач зазначає, що ГУМВС України в Донецькій області порушено вимоги частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки ОСОБА_1 на момент звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, про що відповідач був обізнаний.

Вважаючи дії ГУМВС України в Донецькій області незаконними, ОСОБА_1 з метою захисту своїх прав звернулась до суду з вимогою про скасування наказу щодо її звільнення.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ГУМВС України в Донецькій області № 401 о/с від 06 листопада 2015 року в частині звільнення ОСОБА_1.

Зобов'язано ГУМВС України в Донецькій області працевлаштувати ОСОБА_1.

В решті позову - відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року постанову Донецького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року змінено та виключено абзац резолютивної частини постанови щодо визнання незаконним та скасування наказу ГУМВС України в Донецькій області № 401 о/с від 06 листопада 2015 року. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свою касаційну скаргу мотивує неврахуванням судом апеляційної інстанції, що Закон України «Про Національну поліцію», який набув чинності 07 листопада 2015 року, не містить положень щодо гарантій працевлаштування жінок, які мають дітей віком до трьох років, а тому до спірних правовідносин повинні бути застосовані конституційні принципи і загальні засади права, тобто норми КЗпП України, які передбачають обов'язкове працевлаштування зазначеної категорії осіб.

Водночас ГУМВС України в Донецькій області в своїх запереченнях вказує на безпідставність касаційної скарги і просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 у період з 14 серпня 2000 року по 06 листопада 2015 року проходила службу в органах внутрішніх справ, обіймаючи на момент звільнення посаду слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку СВ Київського районного відділу Донецького міського управління, маючи спеціальне звання капітана міліції.

Відповідно до наказу ГУМВС України в Донецькій області від 16 грудня 2013 року № 539 о/с позивачу надано відпустку по догляду за дитиною на період з 14 жовтня 2013 року по 19 червня 2016 року.

Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року за № 401 о/с «По особовому складу» звільнено ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114), через скорочення штатів.

Відповідно до довідки Управління кадрового забезпечення ГУМВС України в Донецькій області від 07 червня 2016 № 372 л/п, через суспільно-політичну ситуацію, що склалася в регіоні та проведенням на території Донецькій та Луганської областей антитерористичної операції, особова справа ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишилась на непідконтрольній українській владі території, у зв'язку з тим, відповідно до пункту 5.6. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (із змінами) від 29 липня 1993 року № 58 був виданий дублікат трудової книжки серії НОМЕР_1 від 07 червня 2016 року.

Довідкою Управління кадрового забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області від 07 червня 2016 року № 375 л/к підтверджується, що згідно з наказом МВС України від 24 жовтня 2014 року № 1135 "Про організаційно-штатні зміни в ГУМВС України в Донецькій і Луганській областях, УМВС України на Донецькій залізниці", а також у зв'язку з проведенням антитерористичної операції, неможливість виконання окремими органами і підрозділами, розташованими на території Донецької і Луганської областей, завдань, покладених законодавством України на органи внутрішніх справ, всі посади Київського РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області було ліквідовано, тому встановити місце перебування останньої для ознайомлення з наказом про її звільнення не було можливим.

Наказом ГУМВС України в Донецькій області від 10 червня 2016 року № 30 о/с лк "По особовому складу" внесені зміни до наказу ГУМВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року № 401 о/с в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1, слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Київського районного відділу Донецького міського управління ГУМВС України в Донецькій області та визначено вислугу років станом на 06 листопада 2015 року у календарному обчисленні та для виплати грошової допомоги - 15 років 02 місяці 22 дні.

Відповідно до довідки Управління кадрового забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області від 22 серпня 2016 року № 440/лп, колишній капітан міліції ОСОБА_1 07 червня 2016 року відповідно до книги обліку руху трудових книжок та вкладишів до них отримала дублікат трудової книжки серії АХ №562287 від 07 червня 2016 року, після прибуття до ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області.

Довідкою Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУМВС України в Донецькій області про грошове забезпечення за останні два повних місяця служби ОСОБА_1 № 784/26/01/2016 від 23 серпня 2016 року підтверджується, що в період з 01 серпня 2013 року по 30 вересня 2013 року ОСОБА_1 нараховано та виплачено грошове забезпечення у серпні 2013 року - 3420,19 грн., у вересні 2013 року - 3697,50 грн. та проінформовано, що в період з 14 жовтня 2013 року по 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною досягнення нею трирічного віку, а тому грошове забезпечення за цей період не нараховувалось та не виплачувалось.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про недотримання ГУМВС в Донецькій області процедури звільнення, яка встановлена Положенням № 114, яке не втратило сили та є спеціальним законодавством, що регулює спірні правовідносини. Зокрема, не було з'ясовано можливості використання позивача для подальшого проходження служби та не запропоновано жодної посади для подальшого проходження служби. Разом з цим, під час звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ відповідачем порушено вимоги пункту 17 Положення № 114, статті 49-2 та частини третьої статті 184 КЗпП України.

Донецький апеляційний адміністративний суд, змінюючи постанову суду першої інстанції, виходив з того, що позивачем не було надано заяву або рапорт на проходження подальшої служби в поліції, що не дає їй право бути працівником новоствореного органу, а відтак, звільняючи ОСОБА_1 з посади та з органів внутрішніх справ через скорочення штатів, відповідач правомірно керувався приписами Закону України "Про Національну поліцію".

Верховний Суд в цілому погоджується із висновками суду першої інстанції, а рішення суду апеляційної інстанції вважає помилковим, виходячи з такого.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки регулюється Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII "Про міліцію", в редакції чинній на момент виникнення правовідносин.

Так, відповідно до статті 18 вказаного Закону, порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням № 114, згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв'язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

За приписами пункту 64 "г" Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Водночас, на момент розгляду цієї справи Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію" втратив чинність та вступив у дію Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ "Про Національну поліцію".

Відповідно до пункту 1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію", останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та Перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон України "Про Національну поліцію" опублікований в газеті Голос України 06 серпня 2015 року за № 141-142, набрав чинності 07 листопада 2015 року.

Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17- 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону набирають чинності з 07 серпня 2015 року.

Згідно з пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію", з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

За правилом встановленим пунктом 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Пунктом 10 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" обумовлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

З матеріалів справ вбачається, що ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ на посаді слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку слідчого відділу Київського районного відділу Донецького міського управління ГУМВС України в Донецькій області.

Наказом заступника Міністра внутрішніх справ України "Про організаційно-штатні питання" від 06 листопада 2015 року № 1388 скорочено всі штатні посади органів МВС України, в тому числі і в Донецькій області.

Таким чином, звільнення позивача відбулось у зв'язку зі скороченням штатів.

В той же час за змістом пункту 64 "г" Положення № 114 звільнення у зв'язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Так, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Приписами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України обумовлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України Верховний Суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

У доводах касаційної скарги ОСОБА_1 вказує, що має переважне право на працевлаштування, оскільки на момент звільнення вона перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у відповідності до наказу ГУМВС України в Донецькій області від 16 грудня 2013 року № 539 о/с.

З цього приводу Верховний Суд звертає увагу, що питання вивільнення працівників, які мають певні пільги, зокрема вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда спеціальним законом не врегульовано, тому згідно з частиною шостою статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

За приписами частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування.

Разом з тим, Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

За такого правового врегулювання Верховний Суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу ГУМВС України в Донецькій області від 06 листопада 2015 року № 401 о/с щодо звільнення позивача із займаної посади.

Отже, враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції цілком правомірно задовольнив позовні вимоги.

Донецький апеляційний адміністративний суд, неправильно застосувавши норми матеріального права, помилково змінив рішення суду першої інстанції.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З огляду на викладене, постанова Донецького апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року підлягає скасуванню, а постанова Донецького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року - залишенню в силі.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року скасувати.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець