Справа № 466/1171/16-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 травня 2018 року

Київ

справа №466/1171/16-а

провадження №К/9901/11348/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Смоковича М.І.,

суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу № 466/1171/16-а

за позовом ОСОБА_2 до Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про стягнення заборгованості з виплати вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Львівського окружного адміністративного суду, прийняту 30 травня 2016 року у складі головуючого судді - Мартинюка В.Я., та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду, постановлену 01 листопада 2016 року у складі колегії суддів: головуючого - Хобор Р.Б., суддів: Попка Я.С., Сеника Р.П.,

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 (далі також - позивач) звернувсь до суду з адміністративним позовом до Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі також - відповідач), в якому просив:

стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті вихідної допомоги;

стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 1 вересня 1997 року по 6 листопада 2015 року включно, проходив службу в органах внутрішніх справ, після чого був звільнений у зв'язку із скороченням штатів (наказ № 788 о/с від 5 листопада 2015 року, правова підстава - п. 64 «г»).

При цьому роботодавець у порушення вимог трудового законодавства, у тому числі Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), а саме частини першої статті 40 КЗпП України, допустив порушення трудових прав позивача, оскільки не нарахував та не виплатив своєчасно усі суми, що підлягали до виплати при звільненні з ініціативи роботодавця, що у свою чергу входять до заробітної плати працівника. Зокрема позивач вважає, що йому не було нараховано, та відповідно не виплачено вихідну допомогу, яка передбачена для осіб, звільненим по скороченню, у розмірі не менше середньомісячного заробітку та яка обчислюється згідно постанови Кабінету Міністрів України за № 100 від 08 лютого 1995 року. Крім того, на думку позивача йому належить до виплати середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 30 травня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 1 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовив.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування касаційної скарги вказує, що відповідачем було протиправно відмовлено у виплаті вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у розмірі не менше середньомісячного заробітку при припиненні трудового договору з підстав зазначених п.1 статті 40 КЗпП України. Також відповідач неправомірно відмовився нараховувати йому заробітну плату в день звільнення, а тому з останнього підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України від 05 листопада 2015 року за №788о/с (по особовому складу) підполковника міліції ОСОБА_2, начальника сектора боротьби з незаконним обігом наркотиків Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, з 06 листопада 2015 року звільнено з органів внутрішніх справ у запас збройних сил України за п.64 «г» (через скорочення штатів). Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби становить: 18 років 02 місяці 05 днів, у пільговому обчисленні: 23 роки 08 місці 23 днів.

07 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України із заявою в якій просив на підставі статті 44 КЗпП України нарахувати та виплатити вихідну допомогу з 07 листопада 2015 року по 07 грудня 2015 року.

Відповідач листом від 24 грудня 2015 року за №261/зб повідомив заявника, що законних підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП України, з 07 листопада 2015 року по 07 грудня 2015 року, не має.

Підставою для такої відмови стало те, що виплата одноразової грошової допомоги при звільненні особам начальницького складу органів внутрішніх справ України регулюється пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393. Така одноразова допомога була перерахована на картковий рахунок позивача в ЗГУ КБ «Приватбанк» 25 листопада 2015 року. Водночас, рішення про припинення трудового договору на підставі п.1 статті 40 КЗпП України щодо ОСОБА_2 не приймалось, відповідного розпорядчого документу (наказу) видано не було.

Згідно з довідкою від 10 травня 2016 року за № 109, позивачу було виплачено належне йому грошове забезпечення при звільненні з органів внутрішніх справ, в тому числі одноразову грошову допомогу в розмірі 60 222 гривень 43 копійки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виплата належного позивачу грошового забезпечення була здійснена у строк, передбачений п.3.4.8 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, особам рядового і начальницького складу, а тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, у зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Зазначена позиція була підтримана і Львівським апеляційним адміністративним судом, який переглянув постанову суду першої інстанції та залишив її без змін.

Верховний Суд висновки судів попередніх інстанцій вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини щодо порядку проходження служби в органах внутрішніх справ регулюються Законом України від 20 грудня 1990 року за № 565-XII «Про міліцію» (чинного на момент звільнення позивача), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року за № 114 (далі - Положення № 114), Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року за № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» (далі - Інструкція № 499) та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за №205/14896 (далі - Інструкція № 499), постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року за № 393 (в редакції чинній на момент звільнення позивача) «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей».

Відповідно до п.1.6 Інструкції № 499, грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. За час відсутності особи рядового чи начальницького складу органів внутрішніх справ на службі без поважних причин (прогул) грошове забезпечення не виплачується. Підставою припинення виплати грошового забезпечення особі рядового чи начальницького складу органів внутрішніх справ є матеріали службового розслідування на підставі мотивованого рапорту безпосереднього керівника про обставини невиходу на службу та наказ начальника органу внутрішніх справ, у якому вказується, за який період припиняється виплата грошового забезпечення. Крім цього, виплата грошового забезпечення припиняється з підстав, визначених у підпункті 3.4.8 пункту 3.4 та пункті 3.8 розділу III цієї Інструкції.

Згідно з п.1.18 Інструкції № 499, при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

Відповідно до п.п. 3.4.8 п. 3.4 Інструкції № 499, особам рядового і начальницького складу, звільненим з посад у зв'язку із скороченням штатної посади, з дня, наступного за днем звільнення із займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке особа отримувала за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).

Грошове забезпечення в цьому випадку обчислюється, виходячи з окладу за спеціальним званням, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, розмір якої визначається за рішенням керівника та оголошується наказом. Після закінчення двох місяців грошове забезпечення виплачується тільки за рішенням Міністра внутрішніх справ України. Після закінчення перших двох місяців (та в разі неприйняття відповідних рішень щодо продовження виплати грошового забезпечення) особам рядового і начальницького складу виплачуються тільки оклади за спеціальними званнями. Під час визначення права на грошове забезпечення у строки, передбачені цією Інструкцією, не зараховуються періоди перебування особи на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров'я. За бажанням особи їй надається чергова відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку в разі звільнення з органів внутрішніх справ відповідно до законодавства.

Отже, з аналізу зазначених норм, вбачається що ця норма регулює відносини з виплати грошового забезпечення лише тим особам рядового і начальницького складу, які звільнені з посад у зв'язку із скороченням штатної посади, однак і надалі перебувають на службі в органах внутрішніх справ. Отже, звільнення з посади через скорочення штатної посади та звільнення зі служби через скорочення штатів це два різні поняття.

Відповідно до пункту 64 «г» Положення № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

При цьому, норми згаданих спеціальних нормативно-правових актів є пріоритетними перед загальними нормами трудового законодавства.

Тому правові підстави для стягнення з відповідача вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України, відсутні.

Щодо вимоги позивача виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, передбачений статтею 117 КЗпП України, то така також не підлягає задоволенню, оскільки нормами спеціального законодавства не передбачено такої виплати.

Окрім того, суди встановили, що виплата належного позивачу грошового забезпечення була здійснена у строк, передбачений п.3.4.8 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, особам рядового і начальницького складу.

З огляду на встановлені судами обставини справи, враховуючи те, що позивач був звільнений з органів внутрішніх справ за п.64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідач в повній мірі виконав свої фінансові зобов'язання перед позивачем, у зв'язку з чим суди дійшли до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 травня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець