Справа № 802/183/18-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 травня 2018 р. Справа № 802/183/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Мультян М.Б.,

за участі секретаря судового засідання: Перевертака В.В.

представників сторін:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля Агроінвест" (місце знаходження: 22011, Вінницька область, Хмільницький район, с. Скаржинці, вул. Парсяка, 30 А)

до: Головного управління ДФС у Вінницькій області (місце знаходження: 21100, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7)

про: скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернулось товариство з обмеженою відповідальністю "Поділля Агроінвест" (місце знаходження: 22011, Вінницька область, Хмільницький район, с. Скаржинці, вул. Парсяка, 30 А) до Головного управління ДФС у Вінницькій області (місце знаходження: 21100, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7) про скасування податкового повідомлення-рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 15 грудня 2017 року ГУ ДФС у Вінницькій області проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "Поділля-Агроінвест" податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

За результатами перевірки податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 26 грудня 2017 року, яким ТОВ "Поділля-Агроінвест" було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 880362,00 грн. основного платежу та 220091,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

На думку позивача податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 прийняте безпідставно та підлягає скасування, оскільки прийняте за недоведеністю обставин.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання на 12 березня 2018 року.

07 березня 2018 року на адресу Вінницького окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов у якому зазначено, що перевіркою встановлено порушення ТОВ "Поділля Агроінвест" п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податок на додану вартість у загальній сумі 880362 грн. В ході проведення перевірки, встановлено надання ТОВ "Поділля Агроінвест" комплекту документів щодо придбання, згідно договору поставки: ЗЗР, мінеральних добрив, насіння кукурудзи та сої, ядохімікатів від "Постачальника" ТОВ "Корпорація "Агро-Захист" на загальну суму 5282167,13 грн. На підтвердження передачі товару від ТОВ "Корпорація "Агро-Захист" на адресу ТОВ "Поділля Агроінвест" позивачем, під час проведення перевірки було надано виключно видаткові накладні. Інших первинних документів, щодо підтвердження фактичного транспортування (переміщення) придбаних товарно-матеріальних цінностей, якості та виробника придбаних ТМЦ до перевірки не було надано.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07 травня 2018 року.

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити у задоволенні адміністративного позову з підстав викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, оцінивши наявні у справі докази, на засадах всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне.

15 грудня 2017 року на підставі направлень на перевірку від 30 жовтня 2017 року ОСОБА_3, головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок платників основних галузей економіки та перевірок інших галузей економіки управління аудиту ГУ ДФС у Вінницькій області, ОСОБА_4 головним державним ревізором-інспектором відділу фактичних перевірок, контролю за розрахунковими операціями аудиту ГУ ДФС у Вінницькій області, ОСОБА_5 головним державним ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи юридичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Вінницькій області відповідно до ст. 20, п. 77.2 ст. 77, п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України на підставі наказу ГУ ДФС у Вінницькій області № 3102 від 17 жовтня 2017 року проведена планова виїзна документальна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля Агроінвест" з питань дотримання вимог податкового законодавств з період з 01 серпня 2014 року по 31 серпня 2017 року, валютного законодавства за період з 01 серпня 2014 року по 31 серпня 2017 року, з питань єдиного внеску на загальнообовязкове соціальне страхування за період з 01 січня 2011 року по 31 серпня 2017 року.

За результатами перевірки складено акт № 3036/1401/30807151 від 15 грудня 2017 року, висновками якого встановлено порушення п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VІ в результаті чого занижено податок на додану вартість у загальній сумі 880362 грн., в т.ч. серпень 2016 року у сумі 133341 грн., вересень 2016 року у сумі 116687 грн., жовтень 2016 року у сумі 496953 грн., грудень 2016 року у сумі 66713 грн., січень 2017 року у сумі 66668 грн.

На підставі акту перевірки № 3036/1401/30807151 від 15 грудня 2017 року податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1, яким ТОВ "Поділля-Агроінвест" було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 880362,00 грн. основного платежу та 220091,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Суд, визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та наданих у справу доказів, виходив з наступного.

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами Конституції України, Податкового Кодексу України, Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. При цьому, юридична відповідальність особи, згідно із статтею 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Для цілей оподаткування, згідно п.44.1 ст. 44 ПК України, платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами.

В силу ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. В свою чергу, господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Згідно п. п. 14.1.181 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість визначений статтею 198 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п.198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно із п. 198.2. статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3. ст.198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу).

Згідно до п.п.200.1, 200.2 та 200.3 ст. 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Разом з тим, згідно з п.201.11 ст. 201 Податкового кодексу України, підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту без отримання податкової накладної, також є: а) транспортний квиток, готельний рахунок або рахунок, який виставляється платнику податку за послуги зв'язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер продавця, крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами; б) касові чеки, які містять суму отриманих товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального номера та податкового номера постачальника). При цьому з метою такого нарахування загальна сума отриманих товарів/послуг не може перевищувати 200 гривень за день (без урахування податку).

Правовий аналіз наведеного нормативного положення свідчить про те, що право платника податків на податковий кредит виникає у випадку підтвердження господарських операцій податковими накладними чи іншими первинними документами.

З аналізу наведених вище норм випливає, що визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є відповідність податкової накладної порядку її заповнення та подальше використання придбаних товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Однак, наявність лише податкової накладної не є підставою для формування податкового кредиту. Для включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту необхідна наявність і інших первинних документів, які б свідчили про реальність такої господарської операції.

Судом встановлено, що в ході проведення перевірки податковим органом зроблено висновок про те, що позивачем безпідставно включено до складу податкового кредиту за період з 01 серпня 2014 року по 31 грудня 2016 року ПДВ на загальну суму 813694 грн., в т.ч. серпень 2016 року у сумі 133341 грн., вересень 2016р. у сумі 116687 грн., жовтень 2016 року у сумі 496953 грн., грудень 2016 року у сумі 66713 грн., січень 2017 року у сумі 66668 грн. з вартості ЗЗР, мінеральних добрив, насіння кукурудзи та сої, ядохімікатів, отриманих від Постачальника ТОВ "Корпорація "Агро- Захист".

Однак, суд не погоджується з висновками податкового органу викладеними в акті перевірки з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що в ході проведення перевірки ТОВ "Поділля Агроінвест" за перевіряємий період здійснювало взаємовідносини з ТОВ "Корпорація "Агро- Захист".

Оцінюючи взаємовідносини позивача з ТОВ "Корпорація "Агро- Захист" суд виходить із того, що в межах дослідження питання про правомірність формування податкового кредиту, визначення суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, варто враховувати наявність, по-перше, договір на надання певних послуг, по-друге, відповідних документів на підтвердження виконання таких договорів та звязку понесених витрат з господарською діяльністю підприємства, по-третє, податкові накладні, платіжні доручення, товарно-транспортні накладні.

Суд, досліджуючи взаємовідносини товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля Агроінвест" та товариства з обмеженою відповідальністю "Корпорація "Агро- Захист" встановив наступні факти, які свідчать про реальність господарських операцій між ними.

01 липня 2016 року між ТОВ "Корпорація "Агро- Захист" (Постачальник) та ТОВ "Поділля Агроінвест" (Покупець) укладено договір №01/07 поставки товару в межах довготривалих господарських зв'язків.

Пунктом 1.1 договору визначено, що на умовах даного Договору Постачальник зобов'язується поставляти Покупцю товар, а Покупець зобов'язується приймати і оплачувати товар в повному обсязі.

Кількість і асортимент товару, що є предметом цього Договору, його ціна, строки та місце поставки, строки оплати товару визначаються в специфікаціях, які підписуються Сторонами та скріплюються печатками і є невід'ємною частиною цього договору.

Порядок та умови фактичної поставки товару від Покупця до Продавця обумовлюються сторонами окремо по кожній такій поставці додатково.

Пунктом 4.2 договору визначено, що усі розрахунки за цим Договором здійснюються на підставі рахунку виставленого Постачальником чи видаткових накладних. Розрахунки за товар здійснюються в грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до Специфікації № 1 до договору поставки № 01/07 від 01 липня 2016 року, визначено кількість і асортимент товару, його ціна та строки оплати товару.

Факт реальності виконання зазначеного договору підтверджується наступними документами: податковою накладною від 08.08.2016 року № 17, видатковою накладною № 08/08 від 08.08.2016 року, товарно-транспортною накладною № 08/08 від 08.08.2016 року, податковою накладною від 02.09.2016 року № 25, видатковою накладною № 02/09 від 02.09.2016 року, товарно-транспортною накладною № 02/09 від 02.09.2016 року, податковою накладною від 06.10. 2016 року № 31, видатковою накладною № 06/10 від 06.10.2016 року, товарно-транспортною накладною № 06/10 від 06.10.2016 року, податковою накладною від 29.09.2016року № 28, видатковою накладною № 29/09 від 29.09.2016 року, товарно-транспортною накладною № 29/09 від 29.09.2016 року, податковою накладною від 10.10.2016 року № 32, видатковою накладною № 10/10 від 10.10.2016 року, товарно-транспортною накладною № 10/10 від 10.10.2016 року, податковою накладною від 26.10.2016 року № 52, видатковою накладною № 26/10 від 26.10.2016 року, товарно-транспортною накладною № 26/10 від 26.10.2016 року, податковою накладною від 06.12.2016 року № 53, видатковою накладною № 06/12 від 06.12.2016 року, товарно-транспортною накладною № 06/12 від 06.12.2016 року, податковою накладною від 18.01.2017 року № 70, видатковою накладною № 29/12 від 29.12.2016 року, товарно-транспортною накладною № 29/12 від 29.12.2016 року, платіжним дорученням № 4536 від 02.08.2016 року, платіжним дорученням № 4576 від 02.09.2016 року, платіжним дорученням № 4621 від 29.09.2016 року, платіжним дорученням № 4636 від 06.10.2016 року, платіжним дорученням №115006 від 10.10.2016 року, платіжним дорученням № 115043 від 26.10.2016 року, платіжним дорученням № 115133 від 06.12.2016 року, платіжним дорученням № 115169 від 29.12.2016 року.

Що тверджень представника відповідача, що у зв'язку з ненаданням до перевірки товарно-транспортних накладних, які підтверджують фактичне транспортування придбаного товару, суд зазначає наступне.

Згідно з п.1 "Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні" затвердженого Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 1997 року, товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом). Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри, що передбачає п.11.4 та п.11.5 вказаних правил.

Тобто, товарно-транспортна накладна є підставою для списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника і оприбуткування їх у вантажоодержувача при перевезенні вантажів у межах України, однак остання не є єдиним та безумовним документом, що підтверджує факт придбання або продажу товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до п.п. 11.4-11.6 глави 11 вказаних Правил, товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом). Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри.

Отже, за змістом вказаних норм, товарно-транспортну накладну складає вантажовідправник й після прийняття вантажу водій (експедитор) підписує всі її екземпляри.

У судовому засіданні представник позивача зазначив, що доставка придбаного у ТОВ Корпорація "Агро-Захист" здійснювалась продавцем відповідно до умов договору поставки товару № 01/07 від 01.07.2016 року, доставка товару входила в ціну товару. ТОВ Корпорація "Агро-Захист" вчасно не були наданий екземпляри товарно-транспортних накладних покупця, в звязку з тим, що товариство окремо не оплачувало послуги перевезення, копії товарно-транспортних накладних у ТОВ "Корпорація "Агро-Захист" не витребовувались.

Крім того, суд бере до уваги, що товарно-транспортна накладна є документом, що підтверджує транспортний процес, а факт реальності операцій також підтверджується іншими документами первинного бухгалтерського обліку.

Щодо тверджень представника відповідача, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності. Разом з тим, товар який був реалізований ТОВ "Корпорація "Агро-Захист" позивачу придбавався у контрагентів які мають ознаки фіктивності та відповідно до Реєстру податкових накладних в розрізі контрагентів не мали можливості реалізувати даний товар враховуючи відсутності його у продавців , а саме: ТОВ "Палі Трейд", ТОВ "Концепт Інфо" та ТОВ "Енерго Альтернатива", суд зазначає наступне.

Податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит в залежності від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка товарів постачальником.

Крім того, позивач не зобов'язаний перевіряти дотримання податкового законодавства своїми контрагентами та господарюючими суб'єктами, які здійснюють постачання товарів чи робіт цим контрагентам, не зобов'язаний нести відповідальність за несплату податків продавцями (постачальниками), або за можливу недостовірність відомостей про них, за умови необізнаності щодо неї, що підтверджено практикою Європейського суду з прав людини та Верховного Суду України.

Таким чином, судом дослідженні всі обставини, які підтверджують рух активів в процесі здійснення господарських операцій, реальні зміни майнового стану платника податків, зв'язок між фактом придбання товарів та надання послуг. Саме такі обставини слід встановлювати судам з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість згідно позиції Вищого адміністративного суду України, викладеній інформаційному листі від 02 червня 2011 року №742/11/13-11.

Крім того, відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом. Водночас податкові органи не позбавлені права звернутися до адміністративного суду з вимогою про визнання недійсним правочину, укладеного між останнім у ланцюгу постачань платником податку та його контрагентом, з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства та стягнення в дохід держави коштів, одержаних сторонами оспорюваного правочину за такими угодами, як це установлено частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.

Отже, можливі порушення, допущені одним платником податків (наприклад, контрагентом позивача) у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом не впливають на права та обов'язки іншого платника податків, у разі фактичного здійснення господарської операції.

Поряд з цим, суд зауважує, що перевіркою, а також в ході розгляду справи судом не встановлено жодних фактів, які б свідчили про те, що діяльність позивача спрямована на здійснення операцій, пов'язаних з податковою вигодою, переважно з контрагентами, які не виконують своїх податкових зобов'язань, зокрема й у випадках, коли такі операції здійснюються через посередників.

З огляду на все вищевказане, суд вважає, що в діях позивача, як платника податку, не вбачається порушень діючого законодавства, а господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, доцільності та діловій меті здійснення господарської діяльності, що підтверджується наявністю належним чином оформлених та досліджених судом документів.

Поряд з цим, суд, керуючись вимогами ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне врахувати висновки, викладені у рішенні Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС АД проти Болгарії"(N 3991/03), відповідно до яких: платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню; у разі, якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

В той же час, відповідачем під час розгляду даної адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності, не надано доказів узгодженості дій позивача з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкової вигоди, як і не доведено правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Відповідач не подав жодних доказів на підтвердження того, що позивач у справі діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які, можливо, допускав його контрагент, або що його діяльність спрямована на здійснення операцій, пов'язаних з податковою вигодою, переважно з контрагентами, які не виконують своїх податкових зобов'язань, зокрема й у випадках, коли такі операції здійснюються через посередників.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 26 грудня 2017 року винесене Головним управлінням ДФС у Вінницькій області про збільшення грошового зобовязання з податку на додану вартість товариству з обмеженою відповідальністю "Поділля Агроінвест".

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля Агроінвест" сплачений судовий збір у розмірі 16506 (шістнадцять тисяч п'ятсот шість) гривень 79 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Поділля Агроінвест" (місце знаходження: 22011, Вінницька область, Хмільницький район, с. Скаржинці, вул. Парсяка, 30 А, );

Головне управління ДФС у Вінницькій області (місце знаходження: 21100, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, ).

Копію рішення у повному обсязі сторони можуть одержати: 18.05.2018

Суддя Мультян Марина Бондівна