Справа № 826/25447/15
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року (повний текст виготовлено 12 грудня 2017 року). у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року позивач, ОСОБА_3, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:

визнати протиправним і скасувати рішення Державної фіскальної служби України, оформлене у формі наказу від 26 жовтня 2015 року № 3400-о про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника директора департаменту - начальника управління організації та технологій митного контролю Департаменту митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України з підстав, передбачених пунктом 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України;

поновити ОСОБА_3 на посаді заступника директора департаменту - начальника управління організації та технологій митного контролю Департаменту митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України;

стягнути на користь ОСОБА_3 з Державної фіскальної служби України середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач зазначає, що вимоги Закону України «Про очищення влади» поширюються на ті посади, які обіймав позивач.

16 травня 2018 року до Київського апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує правову позицію суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач займав такі посади: з 18 вересня 2008 року по 06 травня 2010 року - заступника начальника Київської центральної спеціалізованої митниці Держмитслужби України; з 07 травня 2010 року по 24 травня 2010 року - начальника відділу митного оформлення № 3 Київської спеціалізованої митниці Держмитслужби України; 25 травня 2010 року по 11 листопада 2010 року - заступника начальника Харківської обласної митниці Держмитслужби України - начальник митного поста «Куп'янськ»; з 12 листопада 2010 року по 12 березня 2011 року - начальника митного поста «Куп'янськ» Харківської обласної митниці Держмитслужби України; з 14 березня 2011 року по 09 вересня 2011 року - заступника начальника Південної митниці Держмитслужби України; з 12 вересня 2011 року по 25 грудня 2011 року - заступника директора Організаційно-розпорядчого департаменту Держмитслужби України; з 26 грудня 2011 року по 18 березня 2013 року - заступника директора Департаменту організації митного контролю та оформлення - начальник управління організації митного контролю та оформлення Держмитслужби України; 19 березня 2013 року по 06 листопада 2014 року - начальника відділу організації митного оформлення управління організації митного контролю та оформлення Департаменту митної справи Міністерства доходів і зборів України; з 06 листопада 2014 року по 26 жовтня 2015 року - заступника директора департаменту - начальник управління організації та технологій митного контролю Департаменту митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України.

На виконання п. 3 витягу з протоколу №100 засідання Кабінету Міністрів України спільна робоча група з представників Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України, Національного агентства України з питань державної служби та Секретаріату Кабінету міністрів України у період з 29 вересня 2015 року по 08 жовтня 2015 року провела перевірку виконання Державною фіскальною службою України норм Закону України «Про очищення влади» та постанови Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №563, за результатом якої складено звіт від 20 жовтня 2015 року, відповідно до якого виявлено, зокрема, 37 осіб, на яких поширюються критерії визначені Законом України «Про очищення влади», серед яких є ОСОБА_3

У наданих пропозиціях спільною робочою групою вказано голові Державної фіскальної служби України невідкладно вжити заходів щодо звільнення з посад осіб, до яких застосовується заборона, передбачена ч. 3ст. 1 Закону України «Про очищення влади» на основі критеріїв, визначених ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», посадових осіб, визначених в додатках до звіту, у тому числі і ОСОБА_3.

Наказом Державної фіскальної служби України від 26 жовтня 2015 року № 3400-о ОСОБА_3 звільнено з посади заступника директора департаменту - начальника управління організації та технологій митного контролю Департаменту митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України з підстав, передбачених п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив та зазначив, що у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року позивач не обіймав посади керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, оскільки Держмитслужба не була органом, який формує та реалізує державну митну політику, отже позивач не є особою, на яку поширюється дія п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Системний аналіз тексту рішення суду першої інстанції та доводів апеляційної скарги дає підстави для висновку про те, що предметом перегляду у апеляційному порядку є виключно питання застосування до позивача положень Закону України «Про очищення влади».

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Відповідно до п. 72 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, підставою припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції.

Буквальний аналіз п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» дає підстави для висновку про те, що умовою для застосування заборон є одночасне існування таких обставин:

1) виконання трудової функції на посаді керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу … центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику;

2) перебування на такій посаді у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року;

3) перебування та такій посаді у вказаний період сукупно не менше 1 року.

Таким чином, встановленню судом підлягає питання про застосування роботи позивача у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року норм Закону України «Про очищення влади».

Сторонами не заперечується, що у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року позивач працював на таких посадах: з 18 вересня 2008 року по 06 травня 2010 року - заступника начальника Київської центральної спеціалізованої митниці Держмитслужби України; з 07 травня 2010 року по 24 травня 2010 року - начальника відділу митного оформлення № 3 Київської спеціалізованої митниці Держмитслужби України; 25 травня 2010 року по 11 листопада 2010 року - заступника начальника Харківської обласної митниці Держмитслужби України - начальник митного поста «Куп'янськ»; з 12 листопада 2010 року по 12 березня 2011 року - начальника митного поста «Куп'янськ» Харківської обласної митниці Держмитслужби України; з 14 березня 2011 року по 09 вересня 2011 року - заступника начальника Південної митниці Держмитслужби України; з 12 вересня 2011 року по 25 грудня 2011 року - заступника директора Організаційно-розпорядчого департаменту Держмитслужби України; з 26 грудня 2011 року по 18 березня 2013 року - заступника директора Департаменту організації митного контролю та оформлення - начальник управління організації митного контролю та оформлення Держмитслужби України; 19 березня 2013 року по 06 листопада 2014 року - начальника відділу організації митного оформлення управління організації митного контролю та оформлення Департаменту митної справи Міністерства доходів і зборів України.

У першу чергу з'ясуванню підлягає те, чи відноситься така посада до категорії - «посада керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) … центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику».

Буквальний аналіз зазначеної вимоги, встановленої Законом України «Про очищення влади» дає підстави для висновку про те, що орган виконавчої влади повинен бути уповноваженим саме на виконання двох функцій: формування та реалізацію державної митної політики - на поєднання таких повноважень вказує сполучник «та».

У період з 25 лютого 2010 року по 18 березня 2013 року позивач працював на посадах у Держмитслужбі України.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Митного кодексу України (у редакції, чинній станом на 25 лютого 2010 року), Кабінет Міністрів України організовує та забезпечує здійснення митної справи відповідно до цього Кодексу та інших законів України, а також міжнародних договорів, укладених в установленому законом порядку, координує діяльність спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади в галузі митної справи, інших органів виконавчої влади при вирішенні питань, що стосуються митної справи.

Безпосереднє керівництво митною справою покладається на спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади в галузі митної справи.

Згідно з п. 1 Положення про Державну митну службу України, затвердженого постновою Кабінету Міністрів України №940 від 18 липня 2007 року, Державна митна служба України (Держмитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів. Держмитслужба є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи.

Відповідно до абз. 1 ч. 3 Положення №940, основними завданнями Держмитслужби є участь у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики в галузі митної справи.

10 квітня 2011 року набув чинності Закон України «Про центральні органи виконавчої влади» згідно з ч. 2 ст. 1 якого, міністерства забезпечують формування та реалізують державну політику в одній чи декількох сферах, інші центральні органи виконавчої влади виконують окремі функції з реалізації державної політики.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції.

Тобто, положеннями Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» встановлено, що міністерства виконують обидві функції - забезпечують формування та реалізують державну політику у певній сфері, а центральні органи виконавчої влади виключно виконують окремі функції щодо реалізації державної політики.

01 червня 2012 року набув чинності Митний кодекс України у новій редакції - Закон України від 13 березня 2012 року № 4495-VI.

Відповідно до ч. 4 ст. 7 Митного кодексу України, безпосереднє керівництво здійсненням державної митної справи покладається на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної митної справи.

Згідно з п. 1 Положення про державну митну службу України, затвердженого указом Президента України від 12 травня 2011 року № 582/2011, державна митна служба України (Держмитслужба України) є центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр).

Держмитслужба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері державної митної справи.

Згідно з пп. 1, 1 п. 3 Положення №582/2011, основними завданнями Держмитслужби України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері державної митної справи; 2) реалізація державної політики у сфері державної митної справи.

Системний аналіз зазначеного дає підстави для висновку про те, що у період з 25 лютого 2010 року по 18 березня 2013 року включно Держмитслужба не була центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику. Натомість, Держмитслужба - центральний орган виконавчої влади в галузі митної справи, що бере участь у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики в галузі митної справи.

Таким чином, посади, які займав позивач у період з 25 лютого 2010 року по 18 березня 2013 року включно, у силу вимог п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», не підпадають під дію заборон, встановлених ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Щодо періоду роботи позивача у період з 19 березня 2013 року по 06 листопада 2014 року на посаді начальника відділу організації митного оформлення управління організації митного контролю та оформлення Департаменту митної справи Міністерства доходів і зборів України, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з п. 1 Положення про Міністерство доходів і зборів України, затвердженого указом президента України від 18 березня 2013 року №141/2013, Міністерство доходів і зборів України (Міндоходів України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міндоходів України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань забезпечення формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізації єдиної державної податкової, державної митної політики.

Відповідно до п. 1 ч. 3 Положення №141/2013, основними завданнями Міндоходів України є забезпечення формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізація єдиної державної податкової, державної митної політики, а також боротьба з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, здійснення в межах своїх повноважень контролю за надходженням до бюджетів та державних цільових фондів податків і зборів та інших платежів.

Отже, Міністерство доходів і зборів України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну митну політику.

Так, матеріалами справи підтверджується перебування позивача на посаді у період з 19 березня 2013 року по 06 листопада 2014 року, що сукупно становить більше 1 року.

З'ясуванню за вказаний період підлягає те, чи відноситься така посада до категорії: «керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу … центрального органу виконавчої влади».

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», апарат міністерства - організаційно поєднана сукупність структурних підрозділів і посад, що забезпечують діяльність міністра, а також виконання покладених на міністерство завдань.

Згідно з п. 1.2 Положенням про Департамент митної справи Міністерства доходів і зборів України, затвердженим наказом Міндоходів від 05 липня 2013 року №247, Департамент є самостійним структурним підрозділом Міндоходів.

Відповідно до п. 1.4 Положення №247, до складу Департаменту входять структурні підрозділи відповідно до затвердженої структури Міндоходів.

Згідно з п. 1.2 Положення про Управління організації митного контролю та оформлення Департаменту митної справи Міністерства доходів і зборів України, затвердженого наказом від 05 липня 2013 року, Управління є структурним підрозділом Департаменту митної справи Міністерства доходів і зборів.

За змістом п. 5.7 Положення, до складу Управління входять відділи, зокрема, і відділ організації митного оформлення.

Відповідно до п. 1.1 Положення про відділ організації митного оформлення управління організації митного контролю та оформлення Департаменту митної справи Міністерства доходів і зборів України, затвердженого наказом від 05 липня 2013 року, відділ є структурним підрозділом Управління організації митного контролю та оформлення Департаменту митної справи Міністерства доходів і зборів.

Таким чином, відділ організації митного оформлення є структурним підрозділом структурного підрозділу самостійного структурного підрозділу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну митну політику.

Отже, посада начальника відділу організації митного оформлення управління організації митного контролю та оформлення Департаменту митної справи Міністерства доходів і зборів України не є посадою керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну митну політику.

Так, посада, які займав позивач у період з 19 березня 2013 року по 06 листопада 2014 року включно, у силу вимог п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», не підпадає під дію заборон, встановлених ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року позивач не обіймав посади керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику

Тому, у відповідача були відсутні правові підстави для видання наказу від 26 жовтня 2015 року № 3400-о про звільнення позивача з посади з підстав, передбачених п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя (абзац третій підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008).

Європейський суд з прав людини у справі «Авраменко проти України» (заява N 24685/07, рішення від 03 березня 2011 року) повторює, що трудові спори мають вирішуватись з особливою сумлінністю.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про звільнення та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з положеннями ст.. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст.. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 22.05.2018

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма