Справа № 408/5214/17-а
Суддя: Сухарьок Михайло Гаврилович
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року справа № 408/5214/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Сухарька М.Г., суддів Василенко Л.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 27 лютого 2018 року в справі № 408/5214/17-а (головуючий І інстанції Карягіна В.А.) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області, третя особа Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання протиправними та дискримінаційними дій відповідача, зобов'язання поновити виплату пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила визнати протиправною та дискримінаційною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (далі відповідач, пенсійний орган, УПФУ в Станично-Луганському районі) щодо невиплати пенсії за віком, скасувати рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 23.03.2017 № 34 про відмову у виплаті соціальної виплати у вигляді пенсії та зобовязати пенсійний орган відновити нарахування та виплату пенсії з лютого 2017 року, сплативши виниклу заборгованість.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 27 лютого 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідач безпідставно припинив виплату пенсії, оскільки пенсійним органом в порушення ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» рішення про припинення виплати пенсії не приймалось. Також ОСОБА_1 наголошує, що рішення про скасування довідки, яка підтверджує статус внутрішньо переміщеної особи, прийнято після допущення відповідачем бездіяльності щодо невиплати пенсії.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Пенсійний орган надав до суду клопотання про зупинення провадження в справі до набрання законної сили рішенням Верховного Суду в зразковій справі, провадження в якій відкрито на підставі справи № 805/402/18. УПФУ в Станично-Луганському районі) наголошує на аналогічності позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 та наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень рішення у вказаній зразковій справі, колегія суддів встановила наступне.

За приписами п. 9 ч. 2 ст. 236 Кодексу адміністративного судочинства України суд має право зупинити провадження у справі в разі розгляду типової справи і оприлюднення повідомлення Верховного Суду про відкриття провадження у зразковій справі до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі.

Правові питання визначення справ як зразкової та типової врегульовано ст.ст. 290-291 Кодексу адміністративного судочинства України.

В обох справах із позовом до територіального органу Пенсійного фонду України звертається внутрішньо переміщена особи. В обох справах підставою звернення є невиплата пенсії. Проте, у справі, що розглядається Верховним Судом заперечення відповідача ґрунтуються, зокрема, на тому, що пенсіонер не звертався із заявою про поновлення виплати пенсії, тобто не вжив усіх необхідних заходів для реалізації свого права на отримання належної пенсії. У той же час, підставою звернення ОСОБА_1 до суду стала бездіяльність пенсійного органу у відповідь на її заяву про взяття на облік пенсійної справи та виплати пенсії.

Таким чином, суд дійшов висновку, що попри спорідненість субєктного складу та формулювання позовних вимог у вказаних справах, обставини, які стали передумовою припинення виплати пенсії мають різний характер. Отже підстави для визнання цієї адміністративної справи типовою та зупинення провадження в справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 27 лютого 2018 року відсутні.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 13.02.2017 звернулась до УПФУ в Станично-Луганському районі із заявою про запит пенсійної справи та взяття на облік у звязку із переїздом з м. Костянтинівки до с. Валуйського Станично-Луганського району. Також одним з пунктів бланку заяви визначено, що виплата пенсії відбудеться після проведення перевірки фактичного місця проживання.

Через неотримання від пенсійного органу відомостей щодо проведення пенсійних виплат позивач 20.10.2017 звернувся із заявою про отримання інформації з цього приводу.

Листом від 10.11.2017 № 101/О-5 відповідач повідомив, що 16.02.2017 відомості стосовно звернення ОСОБА_1 були передані на розгляд комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, яка 23.02.2017 на засіданні, оформленому протоколом № 34, вирішила відмовити позивачу у призначенні (відновленні) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам у вигляді пенсії (щомісячного довічного грошового утримання).

Окрім цього, відповідно до вказаного листа після надання позивачем заяви про поновлення виплати пенсії від 10.05.2017 відомості були повторно направлені до Комісії, яка рішенням від 15.06.2017 № 57 повторно відмовила в поновленні виплати пенсії.

Вважаючи, що бездіяльність УПФУ в Станично-Луганському районі порушує її право на отримання належної пенсії, ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі Закон № 1706-VII) встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

За приписами ч. 3 цієї статті виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до положень ст. 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Відтак, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058-IV. Тобто, незалежно від підстави припинення виплати пенсії, цей факт має бути оформлений відповідним рішенням. Пенсійним органом таке рішення не приймалось.

Що стосується посилання відповідача на прийняті комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам рішення № 34 від 23.02.2017 та № 57 від 15.06.2017 про відмову в призначенні (відновленні) ОСОБА_1 соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам у вигляді пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), колегія суддів звертає увагу, що, як зазначено вище, прийняття рішення про припинення виплата пенсії належить до компетенції органів Пенсійного фонду України та не може бути делеговано іншим субєктам владних повноважень.

Нормами ст. 49 Закону № 1058-IV, Закону № 1706-VII або іншого закону не передбачено припинення виплати пенсії особі через проведення перевірки місця проживання, як зазначено в бланку заяви, поданої позивачем 13.02.2017 до пенсійного органу.

Також не впливає на правомірність дій УПФУ в Станично-Луганському районі рішення Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації № 356 від 15.06.2017 про скасування довідки ОСОБА_1 від 28.04.2017 № /НОМЕР_1. Враховуючи дату прийняття цього рішення, між ним та припиненням виплати позивачу пенсії відсутній причинно-наслідковий зв'язок. Окрім цього, відповідно до матеріалів справи статус внутрішньо переміщеної особи позивач набув на підставі довідки від 09.02.2017 № НОМЕР_1.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо дотримання відповідачем вимог ст. 49 Закону № 1058-IV.

Також, колегія суддів вважає необхідним застосувати положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обовязків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначає, що право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи наведені обставини та норми чинного законодавства, зокрема, відсутність рішення пенсійного органу про припинення виплати пенсії ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо безпідставної не виплати пенсії позивачу, тому порушене право особи підлягає відновленню.

При цьому, оскільки відмова комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам у призначенні (відновленні) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам у вигляді пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) позивачу, яка оформлена протоколом № 34 від 23.02.2017 не впливає на правомірність бездіяльності відповідача, суд дійшов висновку, що належним засобом захисту порушеного права ОСОБА_1 є визнання протиправною бездіяльності УПФУ в Станично-Луганському районі щодо не виплати пенсії за віком та зобовязання поновити виплату пенсії, сплативши виниклу заборгованість.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зобовязання пенсійного органу подати звіт про виконання судового рішення, враховуючи положення ст.ст. 326 та 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, вимога позивача щодо допущення негайного виконання постанови суду в частині виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць підлягає задоволенню.

Ухвалою Біловодського районного суду Луганської області від 28 листопада 2017 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подання адміністративного позову до прийняття судового рішення по справі. Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року позивача звільнено від сплати судового збору за звернення з апеляційною скаргою на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 27 лютого 2018 року.

Главою 8 Розділу І Кодексу адміністративного судочинства України регламентовано процесуальні питання, повязані зі сплатою судового збору та розподілом судових витрат.

Частиною 2 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо оплату судових витрат відстрочено до ухвалення судового рішення у справі, витрати розподіляються відповідно до судового рішення.

За приписами ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин відстрочений позивачу судовий збір за звернення з адміністративним позовом підлягає стягненню з відповідача на користь Державного бюджету України.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до вимог ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Керуючись статями 139, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 27 лютого 2018 року в справі № 408/5214/17-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області, третя особа Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання протиправними та дискримінаційними дій відповідача, зобов'язання поновити виплату пенсії задовольнити частково.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 27 лютого 2018 року в справі № 408/5214/17-а скасувати.

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області, третя особа Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання протиправними та дискримінаційними дій відповідача, зобов'язання поновити виплату пенсії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком на підставі заяви від 13 лютого 2017 року, сплативши виниклу заборгованість.

Допустити рішення суду до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області () на користь Державного бюджету України (стягувач Державна судова адміністрація України) за наступними реквізитами: рахунок 0001, , код банку 820019, отримувач ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106, судовий збір у розмірі 640,00 грн (шістсот сорок гривень).

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту її складення в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів М. Г. Сухарьок

ОСОБА_2

ОСОБА_3