Справа № 813/3941/16
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

16 травня 2018 року № 813/3941/16
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Скочок Т.О., суддів: Кармазіна О.А., Катющенка В.П., при секретарі судового засідання Новик В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до третя особаДержавної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача Красник С.М.,

представника відповідача Яроменко А.М.,

В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Узбекистану ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (далі також відповідач, ДМС України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі також третя особа, ГУ ДМС України у Львівській області), в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №515-16 від 07.10.2016 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що оскаржуване рішення є протиправним, необґрунтованим та таким, що не відповідає міжнародним зобов`язанням України та національному законодавству у сфері захисту прав шукачів притулку, оскільки позивач має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування в країні походження через політичні погляди, побоювання щодо загрози його ув`язнення та застосування тортур в ситуаціях систематичного порушення прав людини.

Позивач вказує на те, що він не може повернутися до країни походження через свою опозиційну діяльність та в силу тих обставин, що він приймав участь в подіях Євромайдану та певний час на добровільних засадах захищав цілісність території України у складі добровольчого батальйону «Айдар». Позивач переконаний, що відповідач під час розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не перевірив інформацію про ситуацію в країні походження позивача, що у свою чергу також має значення для прийняття обґрунтованого рішення про визнання/невизнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалами Львівського окружного адміністративного суду від 14.11.2016 та від 16.01.2017 відкрито провадження у справі №813/3941/16, закінчено підготовче провадження у справі та дану справу призначено до судового розгляду в судовому засіданні.

Ухвалами Львівського окружного адміністративного суду від 09.10.2017 справу №813/3941/16 передано до Окружного адміністративного суду міста Києва за підсудністю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2017 дана справа прийнята до провадження суддею Скочок Т.О. та призначена до судового розгляду у складі колегії суддів.

У судових засіданнях позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги повністю, а представник відповідача заперечував проти позову з підстав та мотивів, що наведені у тексті їх заперечень.

Свої заперечення відповідач мотивував тим, що за результатами дослідження матеріалів особової справи шукача притулку (позивача) ДМС України дійшла обґрунтованого висновку про відмову громадянину Узбекистану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, відповідач повідомив суд, що попередньо ОСОБА_1 вже звертався до міграційної служби із заявами щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (а саме: в березні 2013 року та в травні 2015 року).

За результатами розгляду таких заяв рішенням ДМС України від 15.03.2013 №130-13 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю визначених законом підстав (правомірність даного рішення ДМС України була підтверджено постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.07.2013 у справі №826/8207/13-а), а наказом Головного управління ДМС України у м. Києві від 04.06.2015 №360 відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з необґрунтованістю заяви.

Третя особа свої письмові пояснення щодо позову та/або заперечення проти позову до суду не подала, та в судове засідання 16.05.2018 явку свого уповноваженого представника не забезпечила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як свідчать надані представником відповідача у судому засіданні 28.11.2016 копії матеріалів особової справи №2016LV 0012, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Узбекистану, народився у с. Акташ, Галляаралського р-ну, Джиззацької обл., Республіки Узбекистан, за національністю - узбек, за віросповіданням мусульманин. До України прибув 26.10.2012 легально літаком. На момент звернення із заявою-анкетою від 29.04.2016 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на території України перебував нелегально.

Вперше, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 29.10.2012. Рішенням ДМС України від 15.03.2013 №130-13 заявнику було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заявник оскаржував дане рішення ДМС України від 15.03.2013 №130-13 до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.07.2013 у справі №826/8207/13-а відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . Вказане рішення суду ОСОБА_1 до Київського апеляційного адміністративного суду не оскаржувалось.

14.05.2015 ОСОБА_1 повторно звернувся до Головного управління ДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наказом Головного управління ДМС України в м. Києві від 04.06.2015 №360 заявнику відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з необґрунтованістю заяви (ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

29.04.2016 позивач звернувся до Головного управління ДМС України у Львівській області із заявою-анкетою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування причини подання цієї заяви ОСОБА_1 зазначив наступні доводи: у зв`язку із журналістською діяльністю, участю у пікетах проти беззаконня влади Узбекистану та її правоохоронних органів, а також у зв`язку з постійною опозиційною діяльністю заявника. Також заявник повідомив, що він брав участь у Революції Гідності в 2013-2014 роках та у бойових діях на сході України у складі добровольчого батальйону «Айдар» у 2014 - 2015 роках. З урахуванням наведеного заявник посилався на наявність прямої загрози його життю та свободі у випадку його повернення до країни походження.

В якості причин виїзду з країни походження заявник зазначив, що декілька разі його було заарештовано на різні терміни за участь у пікетах проти беззаконня влади Узбекистану та у зв`язку із його співробітництвом з закордонними ЗМІ.

Додатково заявник повідомив, що у зв`язку з його діяльністю (в т.ч. на території України) при поверненні до Узбекистану його можуть притягнути до відповідальності за рядом статей Кримінального кодексу Республіки Узбекистан, зокрема: за ст. 154 (найманство), 154-1 (вербування), 139 (наклеп), 140 (образа), 159 (посягання на Конституційний лад), 156 (збурення національної, расової, етнічної та релігійної ворожнечі), 158 (посягання на Президента).

Під час розгляду заяви позивача від 29.04.2016 Головне управління ДМС України у Львівській області провело з ОСОБА_1 декілька співбесід (24.05.2016 та 13.07.2016), в ході яких заявник повідомив, що у період з 2002 по 2011 роки в Узбекистані він працював на будівництві, був співвласником меблевого цеху. Поряд з цим він у 2011 році брав участь у пікетах проти свавілля у національних судах та органах внутрішніх справ, використання праці дітей на бавовняних полях. Одночасно заявник надавав інформацію про події в країні на радіо «Бі-бі-сі» та «Свобода», однак не під своїм іменем. Як стверджував заявник, опозиційну діяльність проти влади Узбекистану (режиму президента Іслама Карімова) він вів самостійно, до складу політичних партій не входив.

За участь у пікетах в Узбекистані його неодноразово заарештовували. Як стверджував заявник, під час арештів він піддавався знущанням та до нього застосовували тортури через політичні погляди. Обставини арештів заявник письмово підтвердити не зміг, оскільки такі арешти правоохоронними органами документально не оформлювались.

З метою уникнення втручання правоохоронних органів ОСОБА_1 на деякий час переїхав до Казахстану, де він з 2012 року займався журналістською діяльністю працював редактором, а потім головним редактором в інтернет виданнях, в тому числі в міжнародному фонді «Zamondosh». Даний Фонд займається підтримкою талановитої молоді, демократії та свободи слова. Наразі заявник рахується регіональним редактором Фонду за напрямом Україна та Білорусь.

В Казахстані міграційна служба відмовила ОСОБА_1 у наданні притулку, у зв`язку з чим він переїхав до України.

Після прибуття до України 26.10.2012 ОСОБА_1 звернувся до міграційної служби у встановленому порядку. Поряд з цим, упродовж періоду перебування на території України ОСОБА_1 приймав участь в українській «Революції гідності» (з листопада 2013 року до 06.09.2014), влітку 2014 року вступив до організації Міжнародна академія козацтва корпус спецпризначення «Вікінг» та брав участь в АТО на сході України у складі добровольчого батальйону «Айдар» (з 07.09.2014 по 24.08.2015), зокрема: воював у м. Щастя, Луганської обл., був поранений та лікувався.

На підтвердження наведених обставин щодо здійснення ним журналістської діяльності та участі у подіях на території України ОСОБА_1 були надані лист-звернення, довідка та службова характеристика керівників Міжнародної академії козацтва, лист народного депутата України (колишнього командира 24-го окремого штурмового батальйону «Айдар» Збройних Сил України) ОСОБА_2 , рекомендація колишнього керівника міжнародного фонду «Zamondosh» ОСОБА_3 , документи з лікувальних закладів щодо перебування ОСОБА_1 на лікуванні у періоди з 16.11.2014 по 20.11.2014 (Щастинська міська лікарня) та з 02.03.2015 по 13.03.2015 (Комунальна лікувально-профілактична установа Селидівська центральна міська лікарня).

Додатково заявник надав довідку Громадської організації «Айдар Волонтерська допомога», відповідно до якої ОСОБА_1 починаючи з 01.04.2016 працює на безоплатній основі волонтером в цій Громадській організації.

На переконання заявника, у разі його повернення до країни походження він зазнає переслідувань та може бути ув`язнений через свої політичні погляди та опозиційну діяльність. Крім того, відповідно до законодавства Узбекистану факт участі в АТО є підставою для позбавлення ОСОБА_1 громадянства Узбекистану та притягнення до кримінальної відповідальності.

Також рамках розгляду заяви позивача Головним управлінням ДМС України у Львівській області 25.05.2016 було зроблено запити до Управління СБУ у Львівській області та Сектору Укрбюро Інтерполу Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо проведення перевірок наявності обставин, за яких ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У відповідь отримано листи від 22.07.2016 №62/2/3-5331 та від 30.05.2016 №33/16/Р/1136, за змістом яких таких відомостей щодо позивача виявлено не було та про відсутність інформації про нього в переліку осіб, яких оголошено в розшук каналами Генерального секретаріату Інтерполу.

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та проведення співбесід з позивачем, Головне управління ДМС України у Львівській області склало висновок від 22.09.2016, в якому відповідно до отриманих від позивача пояснень, документів та додатково отриманої інформації визнало документально підтвердженими твердження заявника про його участь у подіях на Майдані та в АТО.

Поряд з цим у висновку зазначено про відсутність документів, які підтверджують: факти переслідування заявника правоохоронними органами Узбекистану чи Казахстану з причини зайняття журналістською діяльністю; наявність підстав вважати, що узбеки - учасники Революції гідності та АТО можуть стати жертвами переслідувань в Узбекистані з боку державних чи недержавних агентів через свої політичні переконання та громадську позицію або їх життю, здоров`ю чи безпеці може загрожувати небезпека.

Посилання заявника на можливість притягнення його до кримінальної відповідальності у зв`язку з діяльністю на території України Головне управління відхилило з посиланням на п. 56 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН та на факт нейтральності позиції Республіки Узбекистан по відношенню до України, а саме: в частині позиції щодо анексії Криму. Крім того, Головне управління зазначило про відсутність в Узбекистані внутрішньодержавного або міжнародного збройного конфлікту та про відсутність з боку заявника повідомлень про ризик застосування щодо останнього смертної кари або виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, уразі повернення у країну походження.

В результаті Головне управління у своєму висновку від 22.09.2016 кваліфікувало заявника як економічного емігранта та запропонувало відмовити громадянину Узбекистану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав відсутності умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням ДМС України №515-16 від 07.10.2016 вищезазначений висновок Головного управління ДМС України у Львівській області підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

Повідомленням Головного управління ДМС України у Львівській області від 27.10.2016 №71 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення ДМС України №515-16 від 07.10.2016 безпідставним та протиправним, позивач звернувся за захистом власних прав та інтересів із позовною заявою до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі Закон №3671-VI).

Згідно із п.п. 1, 4 і 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону: «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі; «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як встановлено у ч. 1 ст. 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частинами першою та сьомою ст. 7 цього Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29.04.2004), яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п. 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною другою ст. 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні. Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №815/1656/16.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) від 16.03.2012 №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (далі - Постанова) інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Так, виступаючи на 33-ій сесії Ради ООН з прав людини, Верховний комісар ООН з прав людини Зейд Раад аль Хусейн відмітив, що стосовно Узбекистану триває документування фактів порушень прав людини (https://news.un.org/ru/story/2016/09/1291281).

За даними всесвітньої доповіді міжнародної неурядової організації «Human Rights Watch» щодо подій в Узбекистані у 2016 році, після смерті президента Республіки Узбекистан ОСОБА_4 та приходу до влади ОСОБА_5 , який займав посаду прем`єр-міністра, суттєвих позитивних змін у ситуації з правами людини не відбулось. Влада так само тотально контролює громадян, суворо обмежує свободи асоціацій, вираження поглядів та релігії. За гратами, по політично мотивованим звинуваченням, залишаються тисячі людей, тортури широко розповсюджені, правозахисники, опозиціонери та журналісти постійно піддаються утискам. Зокрема, з політичних мотивів позбавлені волі тисячі людей переважно віруючі, а й також правозахисники і опозиційні активісти, журналісти та інші ймовірні критики влади. Затримані нерідко піддаються тортурам, практикується довільне продовження строку позбавлення волі (http://www.hrw.org/ru/world-report/country-chapters/298662).

Схожий опис ситуацій був наведений в попередній всесвітній доповіді цієї організації щодо подій в Узбекистані у 2015 році (www.hrw.org/ru/world-report/2016/country-chapters/285943).

Отже, зазначене свідчить про наявність відомостей про ймовірне переслідування представників опозиційних сил та журналістів, до яких відносить себе позивач.

Частиною п`ятою ст. 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п. 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з текстів співбесід, проведених 25.05.2016 та 13.07.2016, питання щодо характеру та змісту статей заявника в інтернет виданнях та в міжнародному фонді, зокрема, чи стосувалися вони критики влади Узбекистану, зачіпали питання дотримання прав людини в цій країні, працівниками Головного управління не з`ясовувались.

Також, в тексті висновку від 22.09.2016 не наведений обґрунтований аналіз ситуації в країні походження заявника з посиланням на конкретні джерела інформації.

Між тим, за приписами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно погодився з висновком Головного управління про відсутність встановлених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржуваного Рішення.

За таких обставин, враховуючи те, що відповідач належним чином не перевірив доводів позивача, суд вбачає підстави для визнання протиправним та скасування рішення ДМС України №515-16 від 07.10.2016 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на обставини прийняття органами ДМС України негативних рішень за результатами попередніх заяв позивача про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, та прийняття Окружним адміністративним судом міста Києва постанови від 24.07.2013 у справі №826/8207/13-а за позовом ОСОБА_1 до ДМС України, Головного управління ДМС України в м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 15.03.2013 №130-13 та зобов`язання вчинити дії, як такі, що мають для суду преюдиційне значення у межах розгляду цієї справи, яким у позові було відмовлено у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Згідно 4 ст. 78 цього Кодексу обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Водночас правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (ч. 7 цієї статті Кодексу).

Дослідивши тексти постанови Окружним адміністративним судом міста Києва від 24.07.2013 у справі №826/8207/13-а, висновків Головного управління ДМС України в м. Києві щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 16.01.2013 і 04.06.2015, що були покладені в основу рішень органів ДМС України за результатами розгляду попередніх заяв позивача з питання визнання його біженцем, суд дійшов висновку про неможливість встановлення конкретного переліку матеріалів, за результатами дослідження яких були прийнятті такі рішення, та чи є вони ідентичними матеріалам особової справи №2016LV 0012.

За наведених обставин суд вважає, що відсутні підстави стверджувати, що зміст вказаних судового рішення та рішень органів ДМС України мають для суду преюдиційне значення у межах розгляду цієї справи.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд враховує таке.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму ВАСУ від 16.03.2012 №3, відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Поряд з тим, суд відзначає, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, що звертаються до суб`єктів владних повноважень, без порушень принципу розподілу влади.

А тому, з метою ефективного захисту прав позивача та забезпечення реального виконання рішення суду, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву громадянин Узбекистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, при повторному розгляді заяви відповідачем в обов`язковому порядку повинні бути враховані висновки цього судового рішення, зокрема щодо підстав скасування оскаржуваного рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач, відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись статтями 77, 245, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №515-16 від 07.10.2016 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача від 29.04.2016 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Судді Т.О. Скочок О.А. Кармазін В.П. Катющенко
Повний текст рішення суду виготовлено 18.05.2018.