Справа № 826/12362/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2018-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

21 травня 2018 року № 826/12362/17
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
доВійськової прокуратури Центрального регіону України, Головного Управління Державної казначейської служби України у м.Києві
про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до військової прокуратури Центрального регіону України, Головного Управління Державної казначейської служби України у м.Києві в якому просив:
- визнати незаконним дії військової прокуратури Центрального регіону України, що полягали у нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 15 липня 2015 року по 20 липня 2017 року;
- стягнути на користь ОСОБА_1 з військової прокуратури Центрального регіону України невиплачене грошове забезпечення за період з 15 липня 2015 року по 20 липня 2017 року у сумі 326170,54 грн.;
- стягнути на користь ОСОБА_1 з Військової прокуратури Центрального регіону України моральну шкоду у сумі 150 000, 00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що при обрахуванні розміру посадового окладу позивача у спірний період, відповідачем порушено вимоги статті 81 Закону України «Про прокуратуру», що і призвело до не донарахування та не виплати йому заробітної плати та завдання моральної шкоди.
Ухвалою Окружною адміністративного суду м. Києва від 15.02.2018р. відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи та встановлено відповідачам строк для надання відзиву.
01.03.2018р. до суду надійшов відзив Головного Управління Державної казначейської служби України у м. Києві в якому зазначає, що вимоги позивача є необґрунтованими, а відтак такими, що задоволенню не підлягають.
14.03.2018р. до суду надійшов відзив військової прокуратури Центрального регіону України в якому зазначає, що при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб встановлений Конституцією та законами України, а відтак просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
Як вбачається з ували Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.02.2018р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження.
Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , у період з квітня 2015р. по липень 2017р. працював у військовій прокуратурі Центрального регіону України на прокурорсько-слідчих посадах, зокрема, з 28.04.2015 по 06.07.2015р. проходив службу на посаді старшого прокурора військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України, з 06.07.2015р. по 20.12.2016р. - на посаді прокурора військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України та з 20.12.2016р. по 20.07.2017р. - на посаді старшого слідчого військової прокуратури Дарницького гарнізону Центрального регіону України, що підтверджується копією військового квитка НОМЕР_1 . (а.с. 9-10)
Наказом Міністра оборони України від 24.06.217р. № 428 позивача звільнено з військової служби у запас за п. "б" ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я), а з 20.07.2017р. виключено зі списків особового складу військової прокуратури Центрального регіону України, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Дарницького районного у м. Києві військового комісаріату, що підтверджується копією наказу військової прокуратури Центрального регіону України від 20.07.2017р. № 77 о/с. (а.с. 17)
Як вбачається з інформації про нараховане грошове забезпечення позивача, яке він отримав під час проходження військової служби у військовій прокуратурі Центрального регіону України наданою відповідачем листом від 19.08.217р. № 18/138 вих-17, заробітна плата у період з 01.07.2015р. по 20.07.2017р. нараховувалась виходячи з посадового окладу, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». (а.с. 14)
Позивач не погоджуючись із вказаними нарахуваннями та вважаючи, що заробітна плата за вищевказаний період повинна була нараховуватись відповідачем, виходячи з посадових окладів, передбачених статтею 81 Закону України "Про прокуратуру", звернувся до суду із вказаним позовом.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року №1 697-VII (далі Закон № 1697-VII).
Відповідно до частини другої статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
В силу частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року 12 мінімальних заробітних плат.
Частиною другою ст. 8 Закону України Про оплату праці в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.
Відповідно до ст. 13 Закону України Про оплату праці, плата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Вказане положення кореспондується з положеннями частини дев`ятої статті 81 Закону № 1697-VII в якій передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Згідно зі статтею 89 Закону № 1697-VII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.
Статтею 90 Закону № 1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.
Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII Про Державний бюджет України на 2015 рік, норми і положення частини другої статті 33, статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури (із внесеними до неї змінами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 763) затверджено схему посадових окладів працівників органів прокуратури.
Оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31 травня 2012 року № 505, зокрема, в частині розмірів окладів працівників органів прокуратури, не внесено, а Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачено, то відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати позивачу заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників в інших, ніж установлені Кабінетом Міністрів України, розмірах.
Вищевикладене узгоджується з правовими висновками викладеними в постановах Верховного Суду від 31.01.2018 року у справах № 810/1304/16, № 820/1119/16, від 14.03.2018р. № 825/575/16, від 21.03.2018р. № 817/548/16.
З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання незаконним дії військової прокуратури Центрального регіону України, що полягали у нарахуванні позивачу грошового забезпечення за період з 15 липня 2015 року по 20 липня 2017 року та стягнення на його користь з відповідача невиплачене грошове забезпечення за період з 15 липня 2015 року по 20 липня 2017 року у сумі 326170,54 грн., задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача з військової прокуратури Центрального регіону України моральну шкоду у сумі 150 000, 00 грн., суд зазначає таке.
Положеннями ст. 56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.
Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
В обґрунтування завдання моральної шкоди, позивач зазначав, що була принижена його честь і гідність, оскільки він не міг належним чином забезпечити свої потреби та через низьку заробітну плату йому було соромно перед знайомими.
Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується; не підтвердив наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Враховуючи те, що судом встановлена правомірність дій відповідача в частині нарахування та виплати сум розрахунку із позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.
Вищевикладене узгоджується з правовим висновком викладеним в постанові Верховного Суду від 31.01.2018р. у справі № 820/1119/16.
Окрім цього, щодо адміністративного позову в частині до Головного Управління Державної казначейської служби України у м.Києві, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Також суд зазначає, що відповідно п. 9 ч. 1 ст. 4 КАС України, відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем не зазначено в чому саме полягає порушення його прав, свобод та законних інтересів з боку Головного Управління Державної казначейської служби України у м.Києві та не зазначено внаслідок яких рішень, дій або бездіяльності такого відповідача було порушено права позивача.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Керуючись ст. 242, 243, 251, 255 КАС України,
В И Р І Ш И В :
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська