Справа № 826/14499/15
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2018-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 травня 2018 року № 826/14499/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Скочок Т.О., суддів Кармазіна О.А., Катющенка В.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКабінету Міністрів України (відповідач-1) Державної судової адміністрації України (відповідач-2) Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (відповідач-3)
провизнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кабінету Міністрів України, Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, в якому просить (з урахуванням уточнених позовних вимог від 18.11.2015):

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України в частині неприведення Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» у відповідність до Закону України «Про забезпечення права та справедливий суд» у період часу з 28.03.2015 по 09.09.2015;

- визнати неправомірним застосування у 2015 році 50-відсоткового зменшення застосування посадового окладу, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України»;

- зобов'язати Кабінет Міністрів України привести у відповідність до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» Постанову Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» та Постанову Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України»;

- зобов'язати Державну судову адміністрацію України здійснити перерахування та виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2, заробітної плати, відповідно до положень ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», починаючи з 28.03.2015, та нараховувати і виплачувати її і надалі до внесення відповідних змін до законодавства;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в місті Києві здійснити перерахування та виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2, заробітної плати, відповідно до положень ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», починаючи з 28.03.2015, та нараховувати і виплачувати її і надалі до внесення відповідних змін до законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.09.2015 (суддя Качур І.А.) зупинено провадження у справі, а ухвалою суду від 16.12.2015 2015 (суддя Качур І.А.) поновлено провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.12.2017 адміністративну справу №826/14499/15 прийнято до провадження суддею Скочок Т.О. та призначено до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у спірний період позивач працював на посаді консультанта Святошинського районного суду міста Києва та має статус державного службовця. Проте, всупереч ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»), за період з 28.03.2015 відповідачами не вчинено покладених на них функцій в частині нараховування та виплати позивачу заробітної плати у належному розмірі, встановленому вказаним законодавчим актом.

У призначене судове засідання з'явились представники відповідача., які заперечували проти задоволення позовних вимог, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову. Так, представник відповідача-1 під час судового розгляду справи вказав про те, що Кабінетом Міністрів України вживались заходи з виконання Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», зокрема Прем'єр-міністром України Яценюком А. 16.03.2015 давались доручення міністрам та керівником центральних органів виконавчої влади щодо подання у встановленому порядку узгоджених пропозицій щодо приведення актів Уряду у відповідність із Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд». Після цього тривало опрацювання проекту відповідного нормативно-правового акту. Проте, вже 02.09.2015 Урядом після отримання доопрацьованого проекту Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», в якому були усунуті всі недоліки та враховані всі попередні зауваження, прийнято рішення про видання Постанови Кабінету Міністрів України №644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», якою внесені зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів». Отже, за твердженням представника відповідача-1, вказану Постанову Кабінету Міністрів України станом на момент розгляду даної справи судом приведено у відповідність до положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Представник відповідачів-2 та -3 також вказав про необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки, як стверджує останній, при нарахуванні та виплати позивачу заробітної плати відповідачі-2 та -3 діяли правомірно та у межах наданих ним повноважень, а саме: у межах фонду оплати праці, у відповідності до Законів України «Про державну службу», «Про судоустрій та статус суддів», а також Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 №268.

Позивач у призначене судове засідання не з'явився, явку свого представника не забезпечив. При цьому, від останнього через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності із зазначенням того, що він підтримує заявлені позовні вимоги у повному обсязі. На підставі викладеного, судом ухвалено про перехід до розгляд справи у порядку письмового провадження на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, яка діяла станом на момент вчинення відповідної процесуальної дії.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії витягу з трудової книжки ОСОБА_1, останній починаючи з 02.06.2014 переведений на посаду консультанта Святошинського районного суду міста Києва, згідно з наказом від 02.06.2014 №84/ос. Ранг державного службовця - « 9» (присвоєно у відповідності до наказу Святошинського районного суду міста Києва від 05.05.2008 №48/ос).

У відповідності до розрахункового листа за 2015 рік, наявного у матеріалах справи, ОСОБА_1, як консультант Святошинського районного суду міста Києва, мав оклад штатного працівника у розмірі 1218,00 грн., з 01.09.2015 у розмірі 1378,00 грн., з 09.09.2015 у розмірі 2067,00 грн.

Разом з тим, вважаючи, що у період з 28.03.2015 по 09.09.2015 позивачу не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата у належному розмірі, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Правовідносини щодо охоплення державою діяльності з приводу створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, визначення загальних засад діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті регулюються Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII (надалі - Закон № 3723-XII), який діяв станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 1 Закону №3723-XII у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Водночас, Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (надалі - Закон №2453-VI) у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, визначені правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, визначено систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлено систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів.

Відповідно до ст. 33 Закону №3723-XII, оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю. Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків. Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю. Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій.

Приписами ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено мінімальну заробітну плату, яка з 01.01.2015 становить 1218,00 грн. у місячному розмірі.

Разом з тим, Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIII (надалі - Закон №192-VIII), який набрав чинності 28.03.2015, затверджено нову редакцію Закону №2453-VI, відповідно до якої матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи визначаються ст. 147 Закону №2453-VI.

При цьому, згідно з пп. 2 п. 13 Перехідних положень Закону №192-VIII, Кабінет Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності Законом має привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Наведене узгоджується із положеннями ч.ч. 7, 8 ст. 33 Закону №3723-XII у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних відносин, згідно з якими умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Аналогічні положення закріплено також у ч. 2 ст. 8 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (надалі - Закон №108/95-ВР) у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних відносин, яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (ст. 13 Закону №108/95-ВР).

За правилами ст. 145 Закону №2453-VІ (у редакції Закону №192-VIII), фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (ст. 146 Закону №2453-VІ).

З 01.01.2015 п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» визначено, що норми і положення, зокрема, ч. 1 ст. 144 Закону №2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13.03.2015 установлено, що норми і положення Закону №2453-VІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена Постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268, зокрема Додатком 47, який залишався незмінним до 09.09.2015. Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абз. 2 пп. 1 п. 13 розділу XIII Закону №1697-VII та пп. 2 п. 13 Перехідних положень Закону №192-VІІІ обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами саме у тримісячний строк не виконав.

З приводу порушення вказаного строку, встановленого для приведення схеми посадових окладів працівників апарату суду у відповідність до положень Закону №192-VIII, представником відповідача-1 наголошено на тому, що Кабінетом Міністрів України вживались заходи з виконання Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», зокрема Прем'єр-міністром України Яценюком А. 16.03.2015 давались доручення міністрам та керівником центральних органів виконавчої влади щодо подання у встановленому порядку узгоджених пропозицій щодо приведення актів Уряду у відповідність із Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд». На підтвердження вказаного у матеріалах справи міститься копія доручення Прем'єр-міністра України Яценюка А.П. від 16.03.2015 №8062/1/1-15.

Як зазначено у письмових запереченнях проти позову, на виконання зазначеного доручення Міністерством юстиції України підготовлено проект Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», однак рішенням Урядового комітету з питань економічного розвитку та європейської інтеграції 05.06.2015 та 10.07.2015 вказаний проект направлено на доопрацювання. Доопрацьований Міністерством юстиції України проект Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», відповідно до протоколу №20 засідання Урядового комітету з питань економічного розвитку та європейської інтеграції від 10.07.2015, який також направлявся на погодження до Міністерства соціальної політики України, Міністерства економічного розвитку і торгівля України та Національного агентства України з питань державної служби, після чого у встановленому порядку листом від 20.08.2015 №9201-1-4-15/11 внесений на розгляд Кабінету Міністрів України. Вказане підтверджується наданими представником відповідача-1 копіями листа Міністерства юстиції України від 15.05.2015 №2936-0-4-15/11.0.1, витягу з протоколу Урядового комітету з питань економічного розвитку та європейської інтеграції від 05.06.2015 №17, листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 11.06.2016 №9760/2-15, листа Міністерства юстиції України від 06.07.2015 №7447-0-4-15/11, витягу з протоколу Урядового комітету з питань економічного розвитку та європейської інтеграції від 10.07.2015 №20, листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 28.07.2015 №12730/0/2-15, листа Міністерства юстиції України від 29.07.2015 №9201-0-4-15, листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 12.08.2015 №13705/0/2-15, листа Міністерства юстиції України від 20.08.2015 №9201-1-4-15/11.

Вже 02.09.2015 Урядом після отримання доопрацьованого проекту Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», в якому були усунуті всі недоліки та враховані всі попередні зауваження, прийнято рішення про видання Постанови Кабінету Міністрів України №644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», якою внесені зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів».

З огляду на вказане, Урядом вчинялися певні дії на виконання п. 13 Перехідних положень Закону №192-VІІІ.

При цьому, колегія суддів зазначає, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов'язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов'язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

До аналогічного правового висновку дійшла колегія суддів Верховного Суду України у постанові від 20.09.2016 у справі №800/195/16.

Так, згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

У силу ч.ч. 2-4 ст. 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Проекти актів Кабінету Міністрів України вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями.

Проекти актів Кабінету Міністрів України можуть також вноситися в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України Прем'єр-міністром України, Першим віце-прем'єр-міністром України, віце-прем'єр-міністрами України, а також міністром, який не очолює міністерство.

Проекти актів Кабінету Міністрів України, внесені на його розгляд, реєструються Секретаріатом Кабінету Міністрів України. Зареєстровані проекти актів Кабінету Міністрів України вносяться до бази даних електронної комп'ютерної мережі. Їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З викладеного вбачається, що відповідачем-1 у межах спірних правовідносин вчинялись покладені на нього обов'язки в частині приведення посадових окладів працівників апарату судів у відповідності до положень Закону №192-VІІІ, проте, враховуючи наведені обставини щодо розробки проекту відповідного нормативно-правового акту, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Відтак, твердження позивача про протиправну бездіяльність відповідача-1 в оскаржуваній частині не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даної справи.

Слід також зазначити, що згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

У Рішенні від 26.12.2011 № 0-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) п. 4 розділу VII Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» Конституційний Суд України зазначив, що «передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави».

Враховуючи викладене, вказана у Постанові Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» від 02.09.2015 №644 примітка про те, що «У 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду» цілком узгоджується з наведеними вище законодавчими положеннями.

Разом з тим, оскільки у спірний період Кабінетом Міністрів України зміни до Постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» видатки на реалізацію положень ч. 1 ст. 147 Закону №2453-VІ (у редакції Закону №192-VIII) не передбачено, відповідачі-2 та -3, як розпорядники бюджетних коштів, не мали правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, суд вказує про правомірність дій відповідачів-2 та -3 щодо виплати позивачу заробітної плати в межах видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників та у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №804/1675/16 (К/9901/5626/17) (ЄДРСР №72288162).

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса: 03164, АДРЕСА_1) до Кабінету Міністрів України (адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2), Державної судової адміністрації України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5), Територіального управління Державної судової адміністрації України у м. Києві (, адреса: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26) відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.О. Скочок

Судді: О.А. Кармазін

В.П. Катющенко