Справа № П/811/33/18
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2018-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 травня 2018 року справа № П/811/33/18

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.,

суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю ,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року (суддя - Кармазина Т.М.) у справі №П/811/33/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області щодо ненадання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду його заяви від 22.06.2017;

зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, загальною площею 2,00 га, на території Іванковецької сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області, за межами населеного пункту, для ведення особистого селянського господарства.

В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що відповідачем протиправно відмовлено у наданні дозволу розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0га для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року позов задоволено.

Постанова суду мотивована встановленими обставинами справи, які свідчать про необґрунтованість відмови відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки така відмова відповідача не ґрунтуються на положеннях Земельного кодексу України. З цих підстав суд вказав на неправомірність відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Визначаючи спосіб захисту порушеного права, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що належним способом захисту порушеного права, у спірних правовідносинах, є зобов'язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки саме такий спосіб захисту реально призведе до відновлення порушеного права позивача, при цьому, суд врахував те, що при зверненні до відповідача позивач подав усі необхідні документи, передбачені Земельним кодексом України, для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд дійшов безпідставного висновку про наявність підстав для задоволення позову. З цього приводу заявник апеляційної скарги вказує на те, що наявність тільки звернення до органу, що здійснює розпорядження земельними ділянками, не означає автоматичне задоволення такого клопотання, оскільки орган державної влади на законних підставах має право відмовити заявнику у задоволенні такого клопотання. При цьому, як зазначає відповідач, суд не з'ясував чи були наявні підстави для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Крім цього, заявник апеляційної скарги вказує на те, що покладення судовим рішенням зобов'язання на відповідача свідчить про втручання в діяльність суб'єкта владних повноважень, що суперечить завданням адміністративного судочинства.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що 06 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства, на території Іванковецької сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області (а.с.10).

До вказаної заяви позивачем додані: графічні матеріали із зазначенням бажаного місце розташування земельної ділянки; копія паспорта та ідентифікаційного номера; висновок Іванковецької сільської ради (а.с.9, 11-12).

Листом від 17.05.2017 №Р-7456/0-6303/0/6-17 Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області повідомило позивача, що подана заява не відповідає вимогам ст.118 Земельного кодексу України, а саме масштаб та якість доданих графічних матеріалів не дозволяють визначити місце розташування земельної ділянки по відношенню до навколишньої території та меж адміністративно-територіальних утворень, що унеможливлює встановлення відповідності місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, землевпорядної та містобудівної документації. Запропоновано позивачу повторно подати клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та всі необхідні документи відповідно до вимог законів та прийнятих до них нормативно-правових актів (а.с.13).

На виконання даного листа позивачем повторно подано до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства, на території Іванковецької сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області. Дана заява зареєстрована відповідачем 26.06.2017 за №Р-13544/0/5-17. До вказаної заяви позивачем додані: графічні матеріали щодо бажаного місця розташування земельної ділянки (викопіювання з кадастрової карти (плану), інформація щодо земельної ділянки, що надається Державним кадастровим реєстратором і територіальним органом нижчого рівня територіальному органу ; копія паспорта та ідентифікаційного коду; висновок сільської ради (а.с.14-16).

Листом від 25.07.2017 №Р-13544/0-9979/0/6-17 Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області повідомило позивача, що за результатами розгляду поданої заяви, проінформовано позивача, з посиланням на ч.7 ст.118 Земельного кодексу України та Закон України "Про охорону земель", про сформований перелік земельних ділянок із зазначенням площі, які можуть бути передані в межах норм безоплатної приватизації на території Кіровоградської області. Також, зазначено, що інформація про перелік земельних ділянок, оприлюднена на офіційному веб-сайті Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області.

Не надання відповідачем дозволу на розробку документації із землеустрою стало підставою звернення позивачем з позовом до суду.

За наслідками перегляду судового рішення, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно із ч.7 ст.118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проаналізувавши вищевказані положення Закону, суд першої інстанції правильно вказав на те, що законодавцем визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Враховуючи те, що листи відповідача не містять інформації про наявність підстав для відмови у наданні дозволів на розробку документації із землестрою, які визначені вимог ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що відмова відповідача у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою не відповідає вимогам чинного законодавства.

При цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що у своєму листі відповідач лише інформує про наявність переліку земельних ділянок, які можуть бути передані в межах норм безоплатної приватизації на території Кіровоградської області. При цьому, відповідач посилається на ч.7 ст.118 Земельного кодексу України та Закон України "Про охорону земель" та зазначає, що інформація про перелік земельних ділянок оприлюднена на офіційному веб-сайті ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області.

З цього приводу суд першої інстанції правильно вказав на те, що на час звернення позивача до відповідача за отриманням дозволу на розроблення проекту землеустрою чинне законодавство не передбачало такої умови для надання дозволу, як включення бажаної до відведення земельної ділянки до переліку земельних ділянок, що передаються в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області, сформованого територіальним органом Держгеокадастру.

Встановивши такі обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що у спірних правовідносинах відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що встановлені законом.

Посилання заявника апеляційної скарги на те, що наявність тільки звернення до органу, що здійснює розпорядження земельними ділянками, не означає автоматичне задоволення такого клопотання, не свідчать про необґрунтованість висновків суду першої інстанції, оскільки орган державної влади може відмовити у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою лише з підстав, які прямо визначені законом, але у спірному випадку, відмовляючи у наданні такого дозволу, відповідач не навів законодавчо визначених для цього підстав.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відмова відповідача у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою не ґрунтується на положенням чинного законодавства.

Встановивши обставини справи, які свідчать про порушення прав позивача у спірних правовідносинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що належним способом захисту права є зобов'язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки саме такий спосіб захисту реально призведе до відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Оскільки, судом було встановлено те, що при зверненні до відповідача позивач подав усі необхідні документи, передбачені Земельним кодексом України, для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, а відмова відповідача не ґрунтувалася на положеннях чинного законодавства, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо способу захисту порушеного права.

При цьому, суд першої інстанції правильно вказав на те, що покладення такого обов'язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб'єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб'єкта та зобов'язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов'язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо належного способу захисту порушеного права у спірних правовідносинах.

В апеляційній скарзі, окрім вищезазначених аргументів, відповідач вказує на те, що порушення судами правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги. В той же час, заявник апеляційної скарги не зазначає у чому полягає таке порушення враховуючи те, що вказаний спір, з огляду на його предметний та суб'єктний склад, підвідомчий судам адміністративної юрисдикції з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.19 КАС України.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстав для його скасування не існує.

На підставі викладеного, керуючись статтями п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року у справі №П/811/33/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, визначені ст. 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 17.05.2018р.

Головуючий суддя: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк