Справа № 812/83/18
Суддя: Шишов Олег Олексійович
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року справа №812/83/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді доповідача Шишов О.О., суддів Сіваченка І.В., Василенко Л.А., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 березня 2018 р. у справі № 812/83/18 (головуючий І інстанції Смішлива Т.В.) , яке складено в повному обсязі у м.Сєвєродонецьку, за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Луганська про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі також - Позивач), який звернувся до з позовом до Управління Пенсійного фонду в Жовтневому районі м. Луганська (далі - Відповідач, УПФУ в Жовтневому районі м. Луганська) та просить суд визнати бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії за інвалідністю протиправною та зобов'язати УПФУ в Жовтневому районі м. Луганська сплатити позивачу пенсію за інвалідністю за період з 01 липня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває на обліку в УПФУ в Жовтневому районі м. Луганська та є отримувачем пенсії за інвалідністю. З 01.07.2014 відповідачем виплату пенсії припинено. Позивач з таким не погоджується, оскільки стаття 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" містить вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії. При цьому ніяких рішень щодо припинення виплати позивачу пенсії не приймалося. Не приймалося також рішення про ліквідацію або реорганізацію УПФУ в Жовтневому районі м. Луганська.

У зв'язку з тим, що в судовому порядку визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою КМУ від 07.11.2014 № 595, вважає, що відповідач повинен виконувати свої обов'язки належним чином, а його бездіяльність щодо невиплати позивачу пенсії повинна бути визнана у судовому порядку протиправною.

Воєнний або надзвичайний стан в державі відсутній.

З посиланням на норми Конституції України зазначив, що право приймати закони, вносити до них зміни, у разі коли воно не здійснюється безпосередньо народом, належить виключно Верховній Раді України і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

Постанови Кабінету Міністрів України не є законом, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Верховна Рада України може змінювати закони виключно шляхом прийняття законів, однак, обмеження прав громадян, в тому числі конституційних, не віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України.

В 2014-2017 роках Державним бюджетом України передбачено асигнування на відповідні соціальні виплати в межах всієї території України, в тому числі Донецької і Луганської областей. Тому вважає, що дії відповідача свідчать про дискримінацію позивача у залежності від місця мешкання.

Зазначив, що всі акти держави щодо необхідності переоформлення пенсії за межами зони АТО для позивача є неприйнятними, оскільки останній є інвалідом та у зв'язку з проведенням антитерористичної операції не може виїхати за межі міста Луганська.

На підставі викладеного просив суд визнати бездіяльність УПФУ в Жовтневому районі м.Луганська Луганської області щодо невиплати пенсії за інвалідністю протиправною та зобов'язати відповідача сплатити позивачу пенсію за інвалідністю за період з 01.07.2014.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суд відмовлено у задоволенні позовних вимог. Суд першої інстанції виходив з того, що діючим законодавством не передбачено продовження пенсійних виплат особам, які не перемістилися з не підконтрольних державної владі територій.

З рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та звернувся з апеляційною скаргою у якій зазначив Суд першої інстанції не застосував ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно до якої виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється у певних випадках.

При цьому ніяких рішень щодо припинення виплати мені пенсії не приймалося.

Були порушені норми ст.19, 21, 24, 46 Конституції України.

Відповідно статті 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях: джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Вважає, що до спірних правовідносин Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 не підлягає застосуванню, так як він не має статусу внутрішньо переміщеної особи.

Суд не навів жодної норми, обов'язку отримання статусу перемішеної особи, обов'язку переміщуватися. Також є суперечливим висновки суду щодо неможливості виплати пенсії у зв'язку з нездійсненням УПФУ у Жовтневому районі м.Луганська своїх повноважень та неспроможності фактичного отримання нарахованих сум пенсії без відновлення роботи банківської системи на території населених пунктів, які не контролюються українською владою, оскільки ці висновки є передчасними, оскільки це питання стосується виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Також суд першої інстанції не застосував положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, щодо мирного володіння своїм майном.

Просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства та йому встановлено І групу інвалідності по зору (арк. спр. 20).

Згідно копії паспорта позивача серії НОМЕР_1, виданого Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області 29.08.2008, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (арк. спр. 18).

Позивач перебуває на обліку в УПФУ в Жовтневому районі м. Луганська. Пенсію по інвалідності ОСОБА_4 призначено з вересня 2003 року безстроково, що підтверджується посвідченням від 14.01.2004 № 199334, виданого УПФУ в Жовтневому районі м. Луганська (арк. спр. 19).

Спірним по справі є питання щодо правомірності припинення відповідачем виплати пенсії позивачеві, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 5 червня 2014 року) передбачено, що у районі проведення АТО можуть вводитися тимчасові обмеження прав і свобод громадян.

Згідно зі статтею 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення, здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Статтею 14 Закону № 1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Зазначений Закон є чинним, вказані положення Закону № 1706-VII неконституційними не визнавались.

Також пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312). Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, проводиться через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження. Соціальні виплати особам з інвалідністю I групи та особам, які за висновком лікарсько-консультативної комісії не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги, за їх письмовими заявами можуть проводитись публічним акціонерним товариством "Укрпошта" (далі - ПАТ "Укрпошта") з доставкою додому за фактичним місцем проживання/перебування таких осіб.

Отже, особи з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, мають право на одержання пенсійних виплат за умови переміщення в населенні пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, і звернення до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту та взяття на облік, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Під час розгляду справи встановлено, що до відповідного Відділення позивач із заявою не звертався та на облік як внутрішньо переміщена особа не ставав.

Тобто, Державою на законодавчому рівні гарантовано та врегульовано питання реалізації прав на пенсійне забезпечення особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО. Їх права в повній мірі захищено Законом України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», актами Кабінету Міністрів України, іншим нормативно-правовими актами. На законодавчому рівні також визначено, що фінансування видатків з бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на тимчасово неконтрольованих українською владою територіях здійснюватиметься тільки після повернення вказаних територій під контроль органів державної влади.

Таким чином, жодними нормативними актами, що регламентують порядок здійснення пенсійних виплат у період збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру, не передбачено здійснення пенсійних виплат особам, які не перемістились із тимчасово окупованої території на підконтрольні органам державної влади території.

До подібних висновків дійшов Верховний суд України у рішенні 6-51цс17.

ОСОБА_1, в доводах апеляційної скарги зазначав, що законодавство не зобов'язує його перереміститись на підконтрольну територію та Закон № 1706 на нього не розповсюджується, а тому він повинен продовжувати отримувати пенсію відповідно вимог Закону № 1058.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що дійсно обов'язку на перереєстрацію на підконтрольну територію законодавство не містить і в даному випадку відносно апелянта Закон 1706-VII не може бути застосований, оскільки він не отримав статус внутрішньо переміщеної особи. У зв'язку з цим і законних підстав які встановлені Законом № 1706-VII, для продовження виплати пенсії не має.

Законодавством не передбачено перерахування соціальних виплат на територію яка є непідконтрольною державній владі.

Так, Національний банк України (далі - НБУ) постановою від 23 липня 2014 року № 436 на території Донецької та Луганської областей з 24 липня 2014 року запровадив надзвичайний режим роботи банківської системи.

Постановою від 6 серпня 2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» НБУ зобов'язав банки України, небанківські установи та національного оператора поштового зв'язку, які є учасниками платіжних систем, призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій на території, яка не контролюється українською владою.

Не заслуговують до уваги і доводи ОСОБА_1 з приводу того, що суд передчасно надав оцінку неможливості отримання фактичного отримання пенсії, оскільки отримати кошти можливо через надання довіреності та користування банківським рахунком через мережу інтернетт.

З цього приводу суд зазначає, що частиною 2 статті 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Посилання на можливість надання довіреності та використання мережі інтернет також є безпідставним,оскільки для надання довіреності необхідно також виїхати на підконтрольну території державні владі та при отриманні пенсії нормами Посанови КМ від 5 листопада 2014 р. № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» передбачена фізична ідентифікація.

Європейський суд з прав людини у справі «Case of Hornsby v. Greece», рішення від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, в п. 40 константував: «…право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процессу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов'язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 01.03.2018 № 2703/07 за даними Центральної бази даних одержувачів пенсій останнє нарахування пенсії ОСОБА_1 було в липні 2014 року. На обліку в інших управліннях Фонду ОСОБА_1 не перебуває (арк. спр. 33).

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 за № 595 затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Порядок) та зобов'язано міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації забезпечити до 01 грудня 2014 року переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, що у разі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності.

Відповідно до пункту 2 Порядку у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади; казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 жовтня 2016 року, визнаний незаконним та не чинним з моменту прийняття пункт 2 зазначеного Порядку.

Разом з тим, пунктом 8 Порядку, який не визнаний незаконним та нечинним, передбачено, що особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296), пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 13.03.2018 місцезнаходження юридичної особи УПФУ Жовтневому районі м. Луганська: 91005, Луганська область, м. Луганськ, вул Фрунзе, буд. 121 І, в процесі припинення не перебуває (арк. спр. 41-42).

Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 01.03.2018 № 2703/07 УПФУ Жовтневому районі м. Луганська () не переміщувалось до населених пунктів, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Рішення про ліквідацію, реорганізацію УПФУ Жовтневому районі м. Луганська Уряд не приймав. Керівний склад УПФУ Жовтневому районі м. Луганська (начальник та його заступники) звільнені, а документація управління залишились в приміщенні установи в м. Луганськ.

У зв'язку з тим, що ГУПФУ в Луганській області не є правонаступником УПФУ Жовтневому районі м. Луганська та останній є таким, що тимчасово не здійснює свої повноваження, можливість для представництва його інтересів в суді відсутня (арк. спр. 33).

Таким чином, судом установлено, що УПФУ Жовтневому районі м. Луганська не переміщено в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" від 17.03.2011 № 3166-VI, територіальні органи центрального органу виконавчої влади ліквідуються, реорганізуються Кабінетом Міністрів України.

Рішення про ліквідацію, реорганізацію УПФУ Жовтневому районі м. Луганська Уряд не приймав.

Отже, УПФУ Жовтневому районі м. Луганська є таким, що тимчасово не здійснює свої повноваження.

Крім того, суд зазначає, що 06.08.2014 Правління Національного банку України прийняло Постанову № 466, якою встановлено: ураховуючи те, що на території Донецької та Луганської областей відповідно до постанови Правління Національного банку України від 23 липня 2014 року № 436 починаючи з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи, з метою запобігання загрози життю і здоров'ю працівників та клієнтів банків, забезпечення стабільності банківської системи, керуючись статтями 3, 27, 99 Конституції України, статтями 7, 15 Закону України "Про Національний банк України", статтею 66 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Законом України "Про боротьбу з тероризмом", розділом I Інструкції щодо організації роботи банківської системи в надзвичайному режимі, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 22 липня 2014 року № 435, Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України", Правління Національного банку України постановлено:

1. Банкам України призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою.

2. Небанківським установам та національному оператору поштового зв'язку, які є платіжними організаціями внутрішньодержавних/міжнародних платіжних систем та/або їх учасниками, призупинити операції з приймання/виплати переказу коштів з/на території, які не контролюються українською владою.

Банки до повного відновлення діяльності вправі надавати клієнтам послуги за допомогою засобів мобільного обслуговування.

Згідно листа в.о. директора Луганської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" від 26.10.2017 № 594 з 07.11.2014 УДППЗ "Укрпошта" не здійснює пересилання пошти та тимчасово послуги поштового зв'язку не надаються у Луганській області, зокрема, у м. Луганську.

Суд звертає увагу позивача на те, що право на пенсійне забезпечення здійснюється не тільки шляхом нарахування пенсії, а й фактичним отриманням нарахованих сум, що не можливо без відновлення роботи банківської системи на території населених пунктів, які не контролюються українською владою.

Тобто, суд першої інстанції правильно надав оцінку можливості виконання рішення. При таких обставинах суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб відновлення його прав фактично не передбачений законодавством а навпаки як зазначалось раніше в умовах проведення АТО встановлений інший порядок отримання пенсійних виплат.

Апелянт також зазначив на порушення вимог ч.1 ст.49 Закону № 1058-IV в якій встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

З цього привіду суд апеляційної інстанції зазначає, що ч.2 статті 20 Закону № 1706 передбачає, що Закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Тобто, по перше п.5 ч.1 ст.49 Закону № 1058 встановлює, можливість припинення виплати пенсії в інших випадках передбачених законом; по-друге Закон 1706-VII має пріоритет у застосуванні перед Законом № 1058, оскільки прийнятий пізніше у часі і також є спеціальним відносно пенсійних виплат.

При таких обставинах суд вважає, що слід застосовувати Закон № 1706-VII та у даному випадку законодавством не передбачена виплата пенсії особам,які не перемістилися на підконтрольну державній владі територію і Закон 1706-VII не передбачає прийняття Пенсійним органом рішення про припинення виплати пенсії.

Крім того, ч.2 статті 20 «Прикінцеві та перехідні положення» встановлює що Закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Зазначена норма підтверджує правильність застосування у цих правовідносинах саме закону № 1706-VII.

З приводу посилання ОСОБА_1 на порушення судом першої інстанції норм та принципів міжнародного права, а саме Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з питання мирного володіння майном, суд зазначає, що стаття 1, першого протоколу Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених

законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Так, ЄСПЛ встановив ряд питань, на які необхідно дати відповідь для того, щоб упевнитися, чи мало місце порушення змістовно визначених прав. Питання, на які потрібно дати відповідь, наступні:

1. Чи свідчать факти про наявність захищеного права і яка природа цього права?

2. Чи має місце (або чи передбачається ) втручання в дане право?

3. Чи відповідає дане втручання закону (передбачене законом)?

4. Чи переслідує таке втручання легітимну (законну) мету?

5. Чи є втручання пропорційним легітимній меті (необхідним в демократичному суспільстві)?

Суд по черзі вивчає кожне з цих питань, щоб вирішити, чи призвело певне втручання, якщо воно мало місце, до порушення того чи іншого права за Конвенцією.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у позивача є право на отримання пенсії та відбулося втручання у це право, оскільки УПФУ в Жовтневому районі м. Луганська припинило йому виплату пенсії з 01.07.2014.

Щодо дотримання принципу «законності», слід зазначити, що Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення АТО на території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 252-VIII, а також Закону України від 16 вересня 2014 року № 1680-VII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» м.Луганськ Макіївка Донецької області визнано тимчасово окупованою територією.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02 вересня 2014 року № 1669-VII (далі - Закон № 1669) період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014.

Згідно з частиною третьою статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" наведеного Закону закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, у який у розділі "Луганська область" включено м. Луганськ, де зареєстрований позивач.

Відповідно до пункту 9 Заяви Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" (схвалена Постановою Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VIII) Україна користується своїм правом на відступ від зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в окремих районах Донецької та Луганської областей України, визначених Антитерористичним центром при Службі безпеки України у зв'язку з проведенням антитерористичної операції, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України та повідомлення Генеральному секретарю Організації Об'єднаних Націй та Генеральному секретарю Ради Європи про продовження застосування у повному обсязі Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У вказаній заяві відсутнє посилання на те, що Україна відступає від зобов'язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Однак, у вказаній Заяві зазначено про те, що в Україні склалася надзвичайна ситуація, яка становить суспільну небезпеку та загрожує життю нації в розумінні пункту 1 статті 4 Міжнародного пакту, пункту 1 статті 15 Конвенції.

Статтею 15 Конвенції передбачено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов'язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов'язанням згідно з міжнародним правом.

Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII) закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до статті 1 Закону 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

З наведеного вбачається, та про це зазначалося вище, що Державою на законодавчому рівні було вирішено питання соціальних виплат тимчасово переміщеним особам. При таких обставинах принцип «законності» дотриманий.

Щодо дотримання принципу «легітимності», слід зазначити, що Закон 1669-VII, відповідно преамбулі має на меті визначачення тимчасових заходів для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Закон № 1706-VII, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Тобто мета відповідає інтересам визначениих в статтях 8-11 Конвенції, серед яких є: національна та громадська безпека, економічний добробут країни, захист прав і свобод інших осіб, територіальна цілісність.

Щодо дотримання принципу «пропорційності» або «необхідності в демократичному суспільстві» суд апеляційної інстанції вважає, що встановлення певного порядку отримання пенсійних виплат при наявності неможливості функцінування державних органів у Донецькій та Луганській областях, держава, суд (рішення Верховного суду України 6-51цс17) забезпечили справедливий баланс між, з одного боку, правами особи за Конвенцією, та, з іншого боку, з інтересами суспільства у цілому. Таким чином, в даному випадку відсутнє будь-яке непропорційне втручання в права особи.

Крім того, слід звернути увагу, що в даному випадку, можна казати не про позбавлення права на майно, оскільки по суті право на отримання пенсії не оспорюється а йдеться про зміну порядку її отримання.

Щодо практики ЄСПЛ, суд першої інстанції правильно послався на справу "Цезар та інші проти України", рішення від 13 лютого 2018 року, заява № 73590/14 та 6 інших заяв) де Суд зазначив, що головна різниця між положеннями заявників у порівнянні з положеннями осіб, які проживають на території інших регіонів, контрольованих Урядом, полягає у тому, що в місті, де проживають ці заявники (Донецьк), Уряд не здійснює свої повноваження в результаті військових дій. Очевидно, це значно обмежує, якщо не позбавляє Уряд можливості ефективно підтримувати діяльність судів та здійснювати соціальні виплати на цій території. Об'єктивний чинник військових дій, що відбуваються в регіоні, де проживали заявники, змусив Уряд вжити заходів щодо виправлення становища, які не потрібні в інших частинах країни, які залишилися під контролем Уряду.

Тобто, Європейський суд з прав людини підтвердив те, що на окремих територіях України держава не має можливості здійснювати соціальні виплати та вживає інші заходи щодо забезпечення їх виплат.

Таким чином, за чинним законодавством умовами призначення та продовження виплати пенсій громадянам України, які проживають в населених пунктах, на території яких здійснюєся антитерористична операція є отримання статусу внутрішньо переміщенної особи та знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування на контрольованій державною владою території, що підтверджується відповідною довідкою.

В позовній заяві позивач посилається на те, що всі акти держави щодо необхідності переоформлення пенсії за межами зони проведення антитерористичної операції для нього є неприйнятними, оскільки останній з поважних для нього причин не може виїхати за межі міста Луганська.

Однак, з огляду на рішення у справі "Цезар та інші проти України" Європейський суд з прав людини не вважає пірийняті Україною заходи з переміщення державних установ з зони конфлікту дискримінаційними.

Також у справах «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 і 71378/10, рішення від 26.06.2014), «ОСОБА_5 Факас проти України»» (заява № 4519/11, рішення від 03.06.2014), «ОСОБА_6 проти України»» (заява № 57116/10, рішення від 03.06.2014), «ОСОБА_7 Велікода проти України»» (заява № 43331/12, рішення від 03.06.2014), «ОСОБА_8 проти України»» (заява № 54704/10, рішення від 03.06.2014) ЄСПЛ дещо змінив свою практику щодо прав, гарантованих статтею 1 Протоколу № 1, з приводу права на отримання соціальних виплат.

У цих справах заявники скаржилися на те, що органи державної влади не виплатили їм доплату до пенсії у розмірі, передбаченому статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за періоди між 1 січня 2006 року і 9 липня 2007 року, та між 1 січня і 22 травня 2008 року.

Так у справі «Великода проти України» в п.26, 27 Суд зазначив, що у цій справі, з огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою. Більше того, навіть припускаючи, що зміни та доповнення до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» становили втручання у право заявниці на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу, Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мине володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ECHR 2000).

У цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції.

Тобто ЄСПЛ константував, що заява була визнана неприйнятною як явно необґрунтована відповідно до підпункту «а» пункту 3 та пункту 4 статті 35 Конвенції.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд зазначає, що відповідачем не було порушено вимог Конституції України та Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", оскільки на даний час існує певний порядок виплати пенсії, цей порядок передбачений законом та відповідає всім критеріям які застосовує ЄСПЛ у своїй практиці.

Позивач не позбавлений права на отримання пенсії на підконтрольній органам державної влади України території.

Суд вважає, що право ОСОБА_1 на отримання пенсії не порушено, оскільки в даному випадку, з метою здійснення своїх прав, останній має право звернутися до будь-якої установи Пенсійного фонду України, яка розміщена на території, що підконтрольна Україні, для отримання пенсії.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В даному випадку позивачем не доведено ґрунтовність своїх вимог та відповідності їх діючому законодавству.

Статтею ст.316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду без змін.

Керуючись статями 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 березня 2018 р. у справі № 812/83/18 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 березня 2018 р. у справі № 812/83/18 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено та підписано 16 травня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття року та може бути оскаржена до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку передбаченому ст.328 КАС України.

Головуючий суддя О.О.Шишов

Судді І.В. Сіваченко

Л.А.Василенко