Справа № 826/4125/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2018 року № 826/4125/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом Народного депутата України ОСОБА_1

до Національного антикорупційного бюро України

третя особа Національне агентство з питань запобігання корупції

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Народний депутат України ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного антикорупційного бюро України (далі по тексту - відповідач, НАБУ), третя особа - Національне агентство з питань запобігання корупції (далі по тексту - третя особа, НАЗК), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Національного антикорупційного бюро України з приводу ненадання відповіді на запит Національного агентства з питань запобігання корупції щодо підтвердження або спростування факту належності ОСОБА_2 (ОСОБА_3) до працівників Національного антикорупційного бюро України;

- зобов'язати Національне антикорупційне бюро України надати відповідь на запит Національного агентства з питань запобігання корупції щодо підтвердження або спростування факту належності ОСОБА_2 (ОСОБА_3) до працівників Національного антикорупційного бюро України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у засобах масової інформації неодноразово зазначалось, що ОСОБА_2 (ОСОБА_3) є працівником НАБУ.

Зокрема, як зазначає позивач, із соцмережі Фейсбук йому стало відомо, що працівник НАБУ ОСОБА_2 є власницею автомобілів преміум класів, а саме «Maserati», двох «Porsche» та «Lexus» та проживає у селищі Конча - Заспа.

На думку позивача, ОСОБА_2, як працівник НАБУ, в силу положень статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» зобов'язана подавати декларації. Проте на сайті НАЗК відсутня інформація про подачу декларації вказаною особою.

У зв'язку із заначеним, 06 лютого 2018 року позивач звернувся із депутатським зверненням № 219/250 до Національного агентства з питань запобігання корупції з вимогою призначити повну перевірку декларацій працівника НАБУ ОСОБА_2 за 2015 - 2016 роки.

Листом №51-04/7845/18 від 23 лютого 2018 року НАЗК повідомило позивача про те, що звернулось до НАБУ із запитом щодо підтвердження або спростування факту належності ОСОБА_2 (ОСОБА_3) до працівників Національного антикорупційного бюро України.

Проте, як вказує позивач, станом на день звернення до суду з адміністративним позовом НАБУ не надало жодної інформації НАЗК з приводу свого працівника ОСОБА_2 (ОСОБА_3), що порушує його права та інтереси, у зв'язку з чим він звернувся до суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач посилається на те, що народний депутат України ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства не може вважатися позивачем у справі, оскільки запит про надання інформації направлявся саме НАЗК, а не ОСОБА_1

Також відповідач зазначив, що діючим Кодексом адміністративного судочинства України та Законом України «Про статус народного депутата України» не передбачено права народного депутата України звертатися до суду з адміністративним позовом в інтересах інших осіб, в тому числі, інтересах НАЗК, а тому, на думку відповідача, позивачем не доведено порушення його особистих прав, свобод та інтересів внаслідок нібито бездіяльності НАБУ в частині розгляду запиту НАЗК щодо підтвердження або спростування факту належності ОСОБА_2 (ОСОБА_3) до працівників Національного антикорупційного бюро України.

При цьому у відзиві на позовну заяву відповідач також вказав, що листом від 07 березня 2018 року за №15/223 останній надав відповідь на запит НАЗК від 22 лютого 2018 року за №51-14/7742/18 з приводу підтвердження або спростування фактів належності ОСОБА_2 (ОСОБА_3) до працівників Національного антикорупційного бюро України.

Третя особа будь - яких письмових пояснень на позовну заяву та/або відзив на позовну заяву не надала.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 березня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 року №2790-ХІІ (далі по тексту - Закону України від 17 листопада 1992 року №2790-ХІІ), народний депутат України (далі - народний депутат) є обраний відповідно до Закону України «Про вибори народних депутатів України» представник Українського народу у Верховній Раді України і уповноважений ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією України та законами України. Народний депутат здійснює свої повноваження на постійній основі. При виконанні своїх повноважень народний депутат керується Конституцією України, законами України та загальновизнаними нормами моралі. Держава гарантує народному депутату забезпечення необхідними умовами для здійснення ним депутатських повноважень. Звання народного депутата із зазначенням порядкового номера скликання Верховної Ради України зберігається за ним довічно, за винятком дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до пунктів 1-4, 6 статті 4 цього Закону.

Пунктом 1 частини 1 статті 6 Закону України від 17 листопада 1992 року №2790-ХІІ передбачено, що народний депутат у порядку, встановленому законом звертається із депутатським запитом або депутатським зверненням до Президента України, органів Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, керівників інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також до керівників підприємств, установ та організацій, розташованих на території України, незалежно від їх підпорядкування і форм власності у порядку, передбаченому цим Законом і законом про регламент Верховної Ради України.

У відповідності до частини 1 статті 16 цього ж Закону народний депутат має право на депутатське звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності та підпорядкування, об'єднань громадян з питань, пов'язаних з депутатською діяльністю, і брати участь у розгляді порушених ним питань.

Депутатське звернення - викладена в письмовій формі пропозиція народного депутата, звернена до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян здійснити певні дії, дати офіційне роз'яснення чи викласти позицію з питань, віднесених до їх компетенції.

Абзацом 1 частини 2 статті 16 Закону України від 17 листопада 1992 №2790-ХІІ передбачено, що орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові особи, керівники підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян, яким адресовано депутатське звернення, зобов'язані протягом 10 днів з моменту його одержання розглянути і дати письмову відповідь. У разі неможливості розгляду звернення народного депутата у визначений строк його повідомляють про це офіційним листом з викладенням причин продовження строку розгляду. Строк розгляду депутатського звернення, з урахуванням продовження, не може перевищувати 30 днів з моменту його одержання.

Згідно з частиною 4 цієї ж статті вмотивована відповідь на депутатське звернення повинна бути надіслана народному депутату не пізніш як на другий день після розгляду звернення. Відповідь надається в обов'язковому порядку і безпосередньо тим органом державної влади чи органом місцевого самоврядування, до якого було направлено звернення, за підписом його керівника чи посадової особи, керівником підприємства, установи та організації, об'єднання громадян, крім випадків, установлених цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року №1700-VI Національне агентство з метою виконання покладених на нього повноважень має такі права, зокрема, одержувати в установленому законом порядку за письмовими запитами від державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, суб'єктів господарювання незалежно від форми власності та їх посадових осіб, громадян та їх об'єднань інформацію, необхідну для виконання покладених на нього завдань.

Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи зобов'язані надавати запитувані Національним агентством документи чи інформацію упродовж десяти робочих днів з дня одержання запиту.

З матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 2018 року народний депутат України ОСОБА_1 звернувся до Національного агентства з питань запобігання корупції з депутатським зверненням №219/250, відповідно до якого просив призначити повну перевірку декларацій працівника НАБУ ОСОБА_2 (ОСОБА_3) за 2015-2016 року.

Листом від 23 лютого 2018 року за вих. №51-04/7845/18 Національне агентство з питань запобігання корупції повідомило ОСОБА_1 про направлення запиту до НАБУ щодо підтвердження або спростування факту належності ОСОБА_2 (ОСОБА_3) до працівників НАБУ, а також зазначило, що у разі підтвердження обставин, зазначених у депутатському зверненні, Національним агентством будуть вжиті заходи реагування відповідно до наданих законодавством повноважень, про що ОСОБА_1 буде проінформовано додатково.

З матеріалів справи також вбачається, що з метою перевірки відомостей, викладених у депутатському зверненні народного депутата України ОСОБА_1 №219/250, листом від 22 лютого 2018 року №51-14/7742/18 Національне агентство з питань запобігання корупції звернулось до Національного антикорупційного бюро України, в якому просило підтвердити або спростувати факт належності ОСОБА_2 (ОСОБА_3) до працівників НАБУ.

Як вбачається з наданої суду копії листа НАБУ від 07 березня 2018 року за №15/223, який отримано уповноваженою особою НАЗК 21 березня 2018 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач повідомив НАЗК про те, що до його складу входять штатні гласні та штатні негласні працівники.

Штатні гласні працівники НАБУ подають декларації на загальних засадах відповідно до вимог Закону України «Про запобігання корупції». Стосовно ж осіб, які займають посади негласних штатних працівників у державних органах, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, і перебування яких на зазначених посадах становить державну таємницю, заходи, передбачені розділом VII Закону України «Про запобігання корупції», організовуються і здійснюються у спосіб, що унеможливлює розкриття їх належності до зазначених органів (формувань) відповідно до вимог статті 52-1 зазначеного Закону.

У зв'язку з чим, як зазначено у листі від 07 березня 2018 року №15/223, дані щодо належності конкретних осіб до негласних штатних працівників становлять державну таємницю та не підлягають розголошенню.

Вказані обставини, на думку суду, спростовують твердження позивача щодо наявності протиправної бездіяльності відповідача в частині ненадання відповіді на запит Національного агентства з питань запобігання корупції.

Водночас, частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб віт порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суд.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду па зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Підсудність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року № К/9901/1141/18.

Отже, згідно наведеного, право позивача на звернення до адміністративного суду з позовом виникає лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Водночас, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що позивач не надав суду доказів того, що діями (бездіяльністю) НАБУ з приводу ненадання відповіді на запит НАЗК були порушені його права, свободи та інтереси в сфері публічно-правових відносин. Зокрема, матеріали даної адміністративної справи не містять жодних доказів того, що позивач самостійно звертався до НАБУ з відповідним депутатським зверненням або запитом та йому не надано відповіді на таке звернення або запит в порядку, визначеному законодавством України.

Отже, факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів саме позивача з боку відповідача наявні матеріали справи не підтверджують, оскільки між сторонами у справі не виникло будь - яких правовідносин, а не надання або несвоєчасне надання відповіді Національного антикорупційного бюро України на запит Національного агентства з питань запобігання корупції не може свідчити про порушення прав саме позивача.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не підтверджено належними доказами факту порушення його прав та охоронюваних інтересів в межах спірних правовідносин, в той час як відповідачем надано достатні докази відсутності оскаржуваної бездіяльності з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України,а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розподілу, у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову народного депутата України ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко