Справа № 266/4016/16-а
Суддя: Сухарьок Михайло Гаврилович
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року справа № 266/4016/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Сухарька М.Г., суддів Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Донецькій області на додаткове рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 23 січня 2018 року в справі № 266/4016/16-а (головуючий І інстанції Сараєв І.А.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Донецькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

21 лютого 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про ухвалення додаткового судового рішення в зв'язку із не вирішенням питання щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору, сплаченого позивачем за звернення з адміністративним позовом, у розмірі 551,21 грн.

23 січня 2018 року Приморський районний суд м. Маріуполя ухвалив додаткове рішення в справі № 266/4016/16-а, яким доповнив резолютивну частину постанови від 21 лютого 2017 року, а саме стягнув на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 551,21 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Донецькій області (далі - відповідач).

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, відмовити в задоволенні клопотання позивача.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у справах про оскарження рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності такі особи звільняються від сплати судового збору. За таких обставин, на думку Головного управління Держпраці у Донецькій області, відсутні підстави для стягнення судового збору, який сплатив ОСОБА_1, хоча й був звільнений від сплати судового збору.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову № 05-20-3281/0029-0009 про накладення адміністративного стягнення відповідно до ст. 188-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 17.10.20106, а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 19 жовтня 2016 року відкрито провадження за цим позовом.

26 жовтня 2016 року позивач надав до суду оригінал квитанції про сплату судового збору за звернення з позовом у розмірі 551,21 грн. Відповідно до цієї квитанції сплату здійснено 26.10.2016.

Постановою Приморського районного суду м. Маріуполя від 24 січня 2017 року адміністративний позов задоволено.

На підставі заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції ухвалив додаткове рішення в справі. Цим рішенням резолютивну частину постанови від 24.01.2017 доповнено абзацом, яким стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір, сплачений за звернення з адміністративним позовом.

Вважаючи, що додаткове рішення прийнято із порушенням норм чинного процесуального законодавства, оскільки розподіл судових витрат шляхом стягнення з відповідача на користь позивача не може бути здійснений у випадках, коли відповідно до суті спору позивач звільнений від сплати судового збору, Головне управління Держпраці у Донецькій області оскаржило додаткове рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже необхідність вирішення питання про судові витрати є підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Разом з тим, дослідивши матеріали справи суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Справа за позовом ОСОБА_1 належить до категорії справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративно відповідальності.

Відповідно до статті 132 КАС України в редакції, чинній на час ухвалення додаткового рішення, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Аналогічні положення були закріплені нормами КАС України в чинній до 15 грудня 2017 року редакції.

Зокрема, Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон №3674-VI) визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору (преамбула Закону).

За приписами статей 1 та 2 цього Закону судовий збір справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом, і включається до складу судових витрат. Платниками цього платежу є: громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Частина друга статті 3 Закону № 3674-VI містить перелік об'єктів, за які не справляється судовий збір, а його стаття 5 - перелік суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору за подання до суду позовів, заяв, скарг, а також підстави звільнення від сплати судового збору осіб, які звертаються із заявами про захист не власних прав, а охоронюваних законом прав та інтересів інших осіб.

У контексті наведених вище законодавчих норм Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 28 листопада 2013 року № 12-рп/2013 зазначив, що «гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14 травня 1981 року № R (81) 7: «У тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).

Отже, сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України».

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 3674-VI судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

За приписами цієї ж статті за подання, зокрема, до адміністративного суду позовних заяв розміри ставок судового збору диференційовано за характером спору (майновий/немайновий), а також правовим статусом платника судового збору (фізична особа/фізична особа-підприємець/юридична особа/суб'єкт владних повноважень).

Статтею 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП) регламентовано, що постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.

Постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржена в порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 288 КУпАП постанову уповноваженого органу державної влади чи його посадової особи [так само як постанову адміністративної комісії чи рішення виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради (пункти 1, 2 цієї частини статті)] про накладення адміністративного стягнення <…> може бути оскаржено у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Наведеним вище нормам статті 288 КУпАП кореспондують положення підпункту 2 частини першої статті 20 КАС України щодо предметної підсудності адміністративних справ, а також статті 286 КАС України, що встановлюють особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

У частині четвертій статті 288 КУпАП передбачено, що особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита. Визначальним у цій нормі є припис (веління) про те, що у разі незгоди і оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення особа, яка її оскаржила, не обтяжується обов'язком сплачувати платіж, який належить сплачувати на загальних підставах.

Отже, відповідно до положень статей 287 КУпАП у поєднанні з частиною четвертою статті 288 цього Кодексу у разі прийняття уповноваженим органом державної влади чи його посадовою особою постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення (проступку), передбаченого КУпАП, суб'єкти, яким цим Кодексом надано право оскарження, можуть її оскаржити і звільняються від сплати платежу, який має справлятися за подання позовної заяви, скарги у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) чи до суду.

У частині четвертій статті 288 КУпАП видом платежу, від якого звільняються особи, що оскаржують постанову про накладення адміністративного стягнення, встановлено державне мито. На час виникнення спірних правовідносин, що є предметом цього перегляду, за звернення до суду у випадку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державного управління сплачують інший вид платежу - судовий збір, правові засади справляння якого, платники, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, як зазначено вище, встановлені Законом № 3674-VI.

Відповідно до положень статей 3-5 Закону № 3674-VI серед осіб, які мають сплачувати судовий збір або мають пільги щодо його сплати, та об'єктів справляння судового збору немає таких, які би мали його сплачувати за подання заяви на постанову про накладення адміністративного стягнення, та які би постанову про адміністративне правопорушення відносили до об'єктів справляння судового збору. У взаємозв'язку зі статтею 288 КУпАП цей Закон не встановлює підстав, умов, вимог, пільг щодо сплати судового збору чи державного мита органом (посадовою особою), який наклав адміністративне стягнення і який з огляду на своє процесуальне становище відповідача не підпадає і не може підпадати під категорію суб'єктів, що можуть оскаржити своє ж рішення про накладення адміністративного стягнення.

Ретроспективний аналіз встановленого статтею 288 КУпАП права на оскарження постанови державного органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення показує, що коло осіб, які мають право оскаржити таке рішення, порядок їх оскарження та підстави звільнення від сплати державного мита встановлені і діють в редакції Закону України від 24 вересня 2008 року № 586-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху». Положення статті у цій редакції з урахуванням окремих змін та доповнень, що в основному не зачіпають положень щодо порядку оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, є чинними й діють з 16 листопада 2008 року.

Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року № 7-93 «Про державне мито» (у редакцій, чинній до набрання чинності Законом № 3674-VI) державне мито справлялося із: 1) позовних заяв, заяв (скарг) у справах окремого провадження, <...>, з апеляційних скарг на рішення судів і скарг на рішення, що набрали законної сили, <...>. Цей нормативний акт не містив положень про сплату державного мита як особою, щодо якої винесено постанову про накладення адміністративного стягнення, так і органом (посадовою) особою, яка прийняла таку постанову.

З 11 листопада 2011 року набрав чинності Закон № 3674-VI, який із цієї дати не припинив дію законодавчих актів, які передбачали пільгу щодо сплати судового збору за подання заяви про розгляд в порядку адміністративного судочинства окремих видів рішень органів державної влади, як-от правила частини четвертої статті 288 КУпАП, тоді як у Законі № 3674-VI такої підстави для звільнення від сплати судового збору немає.

Отже, у справах про оскарження постанов у справах про притягнення до адміністративної відповідальності в розумінні положень статей 287-288 КУпАП, статей 2-4 Закону № 3674-VI позивач звільняється від сплати судового збору. КУпАП дає вичерпний перелік осіб, які можуть мати статус позивача у справах про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення і на цій підставі не повинні сплачувати судовий збір при зверненні до суду першої інстанції.

Розгляд позовної заяви на постанову про накладення адміністративного стягнення провадиться з урахуванням положень статей 287-288 КУпАП, які передбачають звільнення від сплати платежу за судовий перегляд цих рішень. Норми Закону № 3674-VI не містять положень щодо підстав, умов, розміру та порядку сплати судового збору за подання позовної заяви на постанову про накладення адміністративного стягнення.

Таким чином, сплачений ОСОБА_1 судовий збір за звернення з адміністративним позовом, до того ж сплачений вже після відкриття провадження в справі за відсутності рішення суду про відстрочення сплати судового збору, фактично є коштами, сплаченими з власної ініціативи або помилково. Правові питання повернення помилково сплаченого судового збору регламентовані ст. Закону № 3674-VI. Разом з тим конструкція заяви позивача від 21.02.2017, а саме вимога про стягнення сплаченого судового збору з відповідача на користь позивача, позбавляє суд можливості вирішити питання про судові витрати на користь ОСОБА_1 в інший, ніж зазначений у клопотанні, спосіб.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з доводами Головного управління Держпраці у Донецькій області щодо протиправного стягнення судом першої інстанції судового збору за звернення з адміністративним позовом у розмірі 551,21 грн на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального й процесуального права, що відповідно до вимог ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Керуючись статями 139, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Донецькій області на додаткове рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 23 січня 2018 року в справі № 266/4016/16-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Донецькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити.

Додаткове рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 23 січня 2018 року в справі № 266/4016/16-а - скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про стягнення з Головного управління Держпраці у Донецькій області на користь позивача судовий збір у сумі 551,21 грн - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту її складення в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів М. Г. Сухарьок

А. А. Блохін

І. В. Сіваченко