Справа № 727/12484/17
Суддя: Боднарюк Олег Васильович
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 р. м. Чернівці Справа № 727/12484/17

Cуддя Чернівецького окружного адміністративного суду Боднарюк О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, про зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач), звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі - відповідач), в якому з урахування уточнених позовних вимог просить:

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу з 07.10.2009 року - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 30 грудня 1991 року виїхав з України на постійне проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік у консульському відділі посольства України у Державі Ізраїль. Після виїзду на постійне місце проживання за кордон - виплата пенсії позивачу була припинена починаючи з 1992 року і станом на сьогоднішній день позивач не отримує.

Посилаючись на рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 року від 07 жовтня 2009 року, яким визнано неконституційними положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії громадянам України, які постійно не проживають на її території, вказував, що 26 травня 2017 року представник позивача, діючи на підставі нотаріальної довіреності звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою позивача про поновлення пенсії. Однак, 26.06.2017 року отримав відмову відповідача.

Вважає, що вказана відмова є протиправною, оскільки позбавляє його можливості отримати пенсію.

17.01.018 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці вказану адміністративну справу передано на розгляд до Чернівецького окружного адміністративного суду.

07.02.2018 року дана адміністративна справа надійшла на адресу Чернівецького окружного адміністративного суду.

08.02.2018 року Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду прийнято до свого провадження вказану справу та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження.

Відповідач подав до суду відзив, в якому щодо задоволення позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача, в обґрунтування вказав, що позивач перебував на пенсійному обліку в Хотинському райвідділі соціального забезпечення і отримував пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням, виданим 27.09.1991 року та довідкою виданою позивачу 15.11.1991 року № 413.

30.12.1991 року позивач виїхав з України на постійне місце проживання за кордон до Ізраїлю, де був взятий на консульський облік в консульському відділі посольства України у державі Ізраїль, таким чином позивачу виплата пенсії в України була припинена відповідно до статті 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Наголошував на тому, що міжнародного договору, який би регулював подальший порядок виплати пенсії між Україною та Ізраїлем, не укладено. Механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів в галузі пенсійного забезпечення, чинним законодавством не визначено.

Зазначав, що посилання позивача на рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 року від 07 жовтня 2009 року є безпідставним, оскільки ним визначено втрату чинності положення пункту 2 частини першої статті 49 та положення другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", тобто закону, згідно якого пенсія позивачу не призначалась.

Вказував, що позивачем порушено порядок подання документів до органу Пенсійного фонду на поновлення виплати її пенсії, оскільки із заявою про виплату звертався його представник, а не особисто позивач.

Зазначив, що як вбачається з долучених позивачем до позову доказів, паспорт позивача був дійсний до 28.04.2010 року, тобто на сьогоднішній день достеменно не відомо чи є позивач громадянином України.

Крім цього, відповідач зазначав, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, оскільки порушення його прав та інтересів виникло у період з 07 жовтня 2009 року.

Вважає, що ним правомірно відмовлено позивачу в поновленні виплати пенсії. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

26.03.2018 року ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду визнано причини пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду.

До канцелярії суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи без участі позивача та його представників.

Представник відповідача подав до суду заяву, про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 3 статті 194 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

За таких обставин суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, згідно паспорта громадянина України для виїзду за кордон КС 346397, термін дії якого продовжено до 28.04.2020 року. (том 2 а.с.29)

Згідно довідки № 413 від 15.11.1991 року позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 1986 року, та він дійсно перебував на пенсійному обліку при Хотинському райвідділі соціального забезпечення і отримував пенсію за віком. ( том 1 а.с.56)

Відповідно до статті 51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", позивач має право на призначення щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяною здоров'ю.

30.12.1991 року позивач виїхав з України на постійне проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік у консульському відділі посольства України у Державі Ізраїль. Перед виїздом за кордон позивач мешкав за адресою: вул. Васильєва, 57, м.Хотин, Чернівецька область.

З 1992 року і станом на сьогоднішній день виплата пенсії позивачу припинена.

26.05.2017 року представник позивача подала до органу Пенсійного фонду заяву позивача, яка датована 30 січня 2017 року про поновлення пенсії з 30.06.1992р., а також інші документи згідно додатків, які нотаріально посвідчені та апостильовані. (том 2 а.с.55-58)

26.06.2017 року позивачем було отримано відмову відповідача - лист № 128/Г-11 від 08.06.2017 року, яка обґрунтована тим, що відповідно до статті 3 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування право на забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням мають застраховані громадяни України, іноземні громадян, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України. Одночасно повідомлено, що питання призначення пенсії громадянам України, які постійно проживають у Державі Ізраїль буде вирішуватись у разі прийняття Верховною Радою України закону про ратифікацію Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення.

Крім того згідно з п.1.5. Порядку надання та оформлення документів для призначення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) та згідно п.2.9. вказаного Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсію), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, який засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) вік).

Вказано, що органом Пенсійного фонду буде розглянуто питання про поновлення виплат раніше призначеної пенсії при зверненні ОСОБА_1 з відповідною заявою та при наявності в особи всіх необхідних документів (абзац 2 п.4.1. Порядку) та підтвердження місця проживання в Україні.

Зазначено, що за викладених обставин, керуючись п.3 Порядку подання оформлення документів для призначення пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", підстав для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 на даний час немає. (том 2 а.с.56)

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні положення нормативно-правових актів, та робить висновки по суті спору.

Згідно частини першої та другої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.2 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;

2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Згідно даного рішення оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частин 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, позивач, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з абзацом чотирнадцятим статті 1 Закону України № 2235-III Про громадянство України (в редакції Закону № 2663-IV) заробітна плата і пенсія включені до переліку законних джерел існування.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України № 2050-III Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - Закон № 2050-III) заробітна плата і пенсія також включені до переліку доходів.

З Конвенції і судової практики Європейського Суду з прав людини випливає, що заробітна плата і пенсія відносяться до власності.

Таким чином, заробітна плата і пенсія мають однакову правову природу, тобто є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачу неправомірно було відмовлено у поновленні виплати пенсії, оскільки Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" після набрання чинності рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року не передбачено таких підстав для відмови у поновленні пенсії, як проживання за кордоном в Ізраїлі та відсутність міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем.

Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 27 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

Частинами 1, 2 статті 42 вищевказаного Закону, передбачено, що пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення від 03.07.1991 року № 1282- XII, індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмір 103 відсотки.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.

Відповідно до статті 2 Закону України Про індексацію грошових доходів населення та 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, індексації підлягають грошові доходи громадян, у тому числі пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, державної допомоги та компенсаційних виплат, крім тих, які зазначені у п. 3 цього Порядку) у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до п. 5 Порядку у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться.

Відповідно до статті 1 Закону України Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 року №2050-III, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених стоків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону №2050, компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 46 Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, статтею 2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 18.11.2014р. (справа № 21-518а14).

Отже, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідачу необхідно нарахувати та виплатити позивачеві індексацію та компенсацію, згідно наведених норм законодавства України.

Стосовно вимог позивача про призначення йому пенсії в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, суд вважає дану вимогу передчасною, оскільки визначення розміру пенсії здійснюється органами пенсійного фонду на основі ретельного вивчення усіх поданих документів (в тому числі їх оригіналів) та, в даному випадку, документів, що можуть міститись в матеріалах пенсійної справи. Тому, для визначення розміру пенсії, в тому числі й її мінімального значення відповідач має спочатку прийняти відповідні документи до розгляду, вивчити їх зміст та лише після цього визначити розмір пенсії, на яку має право позивач.

Враховуючи викладене, cуд приходить до висновку, що з набранням чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

Із вказаного вище вбачається, що позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Відтак, суд приходить до висновку, що позивач має право на поновлення пенсії незалежно від місця проживання останнього, а тому відповідачем всупереч висновку, викладеного в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права, протиправно відмовлено позивачу у поновленні виплати пенсії.

Отже, оскаржуване позивачем рішення є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги у відповідній частині задоволенню.

Слід також зазначити, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача відновити шляхом призначення виплату пенсії позивачу, починаючи з 7 жовтня 2009 року по теперішній час є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають.

Так, відповідно до частини 1 статті 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Отже призначити, а в даному випадку поновити пенсію необхідно з дня звернення особою до пенсійного органу із відповідною заявою. При цьому, відповідач у згаданих правовідносинах не може вдруге призначати пенсію.

Оскільки представник позивача звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії позивачу 26 травня 2017 року, то відповідач повинен поновити виплату пенсії позивачу саме з 26 травня 2017 року.

Крім цього, суд також виходить із того, що згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законодавством не встановлено обов'язку для пенсійного органу, як суб'єкта владних повноважень поновлювати пенсію громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, автоматично з 07 жовтня 2009 року. На думку суду, за відсутності у пенсійного органу станом на 07 жовтня 2009 року інформації про факт життя (існування) такої особи, її місце проживання тощо відсутні і правові підстави самостійно вчиняти дії (поновлювати пенсію), за відсутності норм, які б визначали такий обовязок.

Водночас позивачем та його представником не було наведено обґрунтованих причин, які унеможливили позивачу, як в першу чергу зацікавленій особі в поновленні виплати пенсії, звернутися до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії після прийняття Конституційним Судом України рішення №25-рп/2009 07 жовтня 2009 року та до 26 травня 2017 року.

Висновок про те, що пенсія має бути поновлена з дати звернення особи із відповідною заявою до пенсійного органу, а не із 07 жовтня 2009 року (дати винесення Конституційним Судом України рішення №25-рп/2009) узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що відображена в постанові від 20 лютого 2018 року (справа №757/12134/14-а; номер провадження №К/9901/5941/18), від 27 лютого 2018 року (справа №523/5348/17, номер провадження К/9901/247/17).

Згідно частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім цього, вказане вище узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року (справа №727/9141/17) та від 25 травня 2016 року (справа №724/286/16-а).

Щодо посилання відповідача на статтю 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення" суд зазначає наступне.

01 січня 2004 року набрав чинності Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до пункту 16 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону зазначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Тобто, незважаючи на чинність положень статті 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", невизнання їх неконституційним, вони не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки, по-перше, предметом спору не є визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років, а по-друге, ці положення суперечать правовим висновкам, викладеним в рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 та практиці Європейського суду з прав людини.

Доводи відповідача в обґрунтування своєї позиції щодо подання заяви про поновлення виплати пенсії позивачу його представником є безпідставним.

Так, посилання відповідача на відсутність факту особистого звернення позивача до територіального органу Пенсійного фонду у встановленому порядку із заявою встановленого зразка та необхідністю звернутись з оригіналами документів до органу Пенсійного фонду для надання заяви на запит пенсійної справи, суд зазначає наступне.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, відповідно до п.2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати: 1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення; 2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу; 3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі. Подання позивачем додаткових документів при поновленні виплати пенсії являється виключно його правом та не створює відповідного обов'язку щодо їх подачі.

Згідно з п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) (далі - Порядок), заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Таким чином, пенсіонер наділений правом вибору щодо особистого звернення до органу, що призначає пенсію, або через свого представника.

Однак, не зважаючи, що поновлення пенсії позивачу є обов'язком пенсійного фонду, з метою скорішої реалізації втраченого права позивача, його представником було подано усі необхідні документи, на підставі яких відповідач мав змогу відновити пенсійні виплати, проте відповідачем цього зроблено не було.

Натомість, відповідач застосував аналогію закону (з випадком, якщо заява подається особою за новим місцем проживання) та послався на п. 1.5 Порядку, згідно якого заява про поновлення виплат раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Отже, даною нормою визначено, що заява про поновлення виплати пенсії може подаватись до пенсійного органу як пенсіонером особисто, так і його законним представником.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 13 Закону України Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус від 20.11.2012 № 5492-VI, документами, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України є: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.

З огляду на вищезазначене, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача, щодо відсутності у позивача громадянства України, оскільки, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано іншими доказами, із заявою про поновлення пенсії до відповідача позивачем було подано паспорт громадянина України для виїзду за кордон серія КС 346397, виданий органом 2ІSR від 28.04.2000 року, термін дії якого продовжено до 28.04.2020 року, який підтверджує його належність до громадянства України.

Згідно частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Окремо суд звертає увагу, що відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок цих доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно не поновлено виплату пенсії позивачу з дати звернення із заявою про її поновлення 26 травня 2017 року.

Враховуючи те, що позивач в даній категорії справ звільнений від сплати судового збору, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області поновити ОСОБА_2 виплату пенсії за віком, починаючи з 26 травня 2017 року та провести її перерахунок відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з проведенням індексації та компенсації втрати її частини.

3.В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Суддя Боднарюк О.В.