Справа № 804/7035/17
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2018-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 січня 2018 року Справа № 804/7035/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Букіної Л.Є. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» Куліш Віктора Миколайовича, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Тамерлан», на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» Куліш Віктора Миколайовича, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Тамерлан» (далі - Товариство), на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дії відповідача щодо визнання нікчемними: договору поруки від 07.10.2014 року № 22-0081/В/П/-1, договору про внесення змін та доповнень № 3 від 08.10.2014 року до кредитного договору від 08.08.2014 р., банківської операції від 08.10.2014 року щодо перерахування шляхом внутрішньобанківських бухгалтерський проводок 180000,00 дол. США з поточного рахунку № НОМЕР_1, який належить ОСОБА_1, банківської операції від 08.10.2014 року щодо перерахування шляхом внутрішньобанківських бухгалтерський проводок 90,40 дол. США з поточного рахунку № НОМЕР_1, який належить ОСОБА_1 та направлення повідомлень про нікчемність правочинів із вимогами про необхідність повного та належного виконання умов Кредитного договору від 16.09.2013 р. № 22-0081/В.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - виробниче підприємство «Тамерлан» перед Публічним акціонерним товариством «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» (далі - ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» та/або банк) щодо повернення суми кредиту за кредитними договорами в строк, визначений Кредитними договорами, не було виконано, а тому ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» повністю погасив заборгованість за Кредитними договорами шляхом звернення стягнення на грошові кошти позивача за відповідним договором поруки.
Однак, на поштову адресу Позивача надійшло повідомлення від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» Куліш Віктора Миколайовича від 25.09.2017р. № 20/118, про нікчемність правочинів, зазначених вище.
Підставою нікчемності правочинів є висновок відповідача, що вищевказані Договори укладені з порушенням чинного законодавства, вимог Національного банку України та статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
На думку позивача, дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» Куліш Віктора Миколайовича щодо визнання нікчемними правочинів, викладених в Повідомленнях є противоправними, а вимоги викладені в оскаржуваних повідомленнях є незаконними, чим порушено права та законні інтереси позивача.
Представник відповідача надав заперечення на адміністративний позов, в обґрунтування яких зазначено, що всі дії відповідача здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства та просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.
Суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VIII внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України в редакції, яка набрала законної сили 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності Кодексу в редакції від 15.12.2017 року, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності нової редакції Кодексу.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.12.2017 року подальший розгляд цієї справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.
Представники сторін в судове засідання не з'явилися, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі.
У відповідності до ч. 9 ст. 205 КАС України, справу розглянуто в порядку письмового провадження у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, які про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 16.01.2015 №27 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ІНТЕРКРЕДИТБАНК», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.01.2015 року № 8 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК». Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.01.2017 №17 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» до 16.01.2018 року.
Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 31.05.2017 №2220 «Про заміну уповноваженої особи фонду на ліквідацію ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК», яким з 07.06.2017 призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію та делеговано повноваження ліквідатора ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» Куліш В.М.
У відповідності до підпункту 8 частини 1 статті 48 Закону та згідно частини 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відповідачем проведена перевірка договорів при кредитуванні ТОВ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» за кредитним договором № 22-0081/В від 16.09.2013 року. за результатами якої складено повідомлення від 25.09.2017р. за вих.№20/118 про нікчемність наступних правочинів а саме: договору поруки від 07.10.2014 року № 22-0081/В/П/-1, договору про внесення змін та доповнень № 3 від 08.10.2014 року до кредитного договору від 08.08.2014 р., банківської операції від 08.10.2014 року щодо перерахування шляхом внутрішньобанківських бухгалтерський проводок 180000,00 дол. США з поточного рахунку № НОМЕР_1, який належить ОСОБА_1, банківської операції від 08.10.2014 року щодо перерахування шляхом внутрішньобанківських бухгалтерський проводок 90,40 дол. США з поточного рахунку № НОМЕР_1
При вирішенні спору суд виходить з того, що правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків регулюються та визначаються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Відповідно до п. 1 розділу III Порядку виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення, затвердженого Рішенням № 826 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.05.2016р., правочини (договори) є нікчемними у разі наявності підстав, визначених частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та/або іншими законами, що підтверджується відповідними доказами.
Відповідач, обґрунтовуючи свої вимоги, викладені в повідомленні від 25.09.2017р. за вих.№20/118 про нікчемність правочинів, зазначає, що договори (про внесення змін та доповнень до кредитного договору та банківські операції) призвели до віднесення ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» до категорії неплатоспроможних та є нікчемними з підстав, визначених пунктами 1, 2, 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом встановлено, що між ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» та Товариством укладено кредитний договір від 16.09.2013 року № 22-0081/В (далі - Договір).
Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема: порукою. Згідно частини 1 статті 572 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
На забезпечення виконання Товариством зобов'язань за Договором, між ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» та позивачем укладено договір поруки від 07.10.2014 року № 22-0081/В/П-1 (далі - Договір поруки).
Вказаний правочин спрямовано на надання банку додаткових гарантій виконання зобов'язань за Договором.
Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
З урахуванням того, що в строки, визначені Договором, Товариством не виконано зобов'язань щодо повернення суми кредиту, ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» повністю погасив заборгованість за кредитним договором шляхом звернення стягнення на грошові кошти позивача.
Тобто, укладення та фактичне виконання сторонами правочинів, призвело до погашення зобов'язання Товариства перед ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» за рахунок майнових прав позивача, а визнання їх відповідачем нікчемними призвело до повторного виникнення обов'язку у Товариства сплатити заборгованість перед ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК».
Вирішуючи питання, щодо нікчемності договорів застави майнових прав суд виходить з того, що у відповідності до частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.
Визначаючи підстави для визнання правочину нікчемним, відповідач у повідомленнях послався на положення ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Суд вважає, що відповідачем не доведено наявності підстав для визнання укладених правочинів нікчемними з огляду на таке. Відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.
Проте, як вбачається з договорів поруки, позивач забезпечив виконання Товариством зобов'язань, що випливають з укладеного Договору.
ОСОБА_1 вчинила на користь банку відповідні майнові дії, а саме: передала Банку в поруку свої майнові права на отримання грошових коштів. Договір про відступлення права вимоги, укладений у зв'язку з тим, що банк отримав повне погашення заборгованості Товариства шляхом звернення стягнення на предмети застави.
Відповідач також не зазначив посилань на будь-які докази, що підтверджують факт відмови банку від майнових вимог, тому його твердження щодо нікчемності правочинів є лише припущенням.
З урахуванням викладеного, угоди вказані в Повідомленнях - не містять ознак нікчемності правочинів визначених пунктом 1 ч. З ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з огляду на відсутність обов'язкових ознак, що вказують на їх нікчемність.
Відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема з таких підстав: банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.
Проте, Договір поруки не містять даних елементів, з огляду на таке.
Наслідком укладення Договору поруки стало те, що ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» отримав повне погашення заборгованості за Договорами. Тобто, внаслідок цих правочинів кошти та/або майно не вибували із володіння банку, а навпаки, внаслідок цих правочинів ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» в повному обсязі задовольнив свої вимоги.
Уклавши зазначені вище договори, банк не приймав на себе жодних зобов'язань, а навпаки, набув можливість задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення, а отже такі договори не могли призвести до неплатоспроможності банку або неможливості виконання його грошових зобов'язань перед кредиторами. Внаслідок укладення Договору поруки, відбулось одночасне погашення заборгованості Товариства перед ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» за виданим кредитом.
Звернення стягнення ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» на грошові кошти позивача, призвело до збільшення розміру грошових активів ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» за рахунок зменшення обсягу зобов'язань Банку. Таким чином, укладення вищевказаних договорів, мало наслідком виключно покращення нормативів капіталу банку. Отже, зазначені договори не містять ознак нікчемності правочинів визначених пунктом 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з огляду на відсутність обов'язкових ознак, що вказують на їх нікчемність.
При цьому, внаслідок укладення Договору поруки та договору про відступлення права вимоги за Договором, банк не зазнав несприятливих наслідків, таких як погіршення фінансового стану банку або зниження його платоспроможності.
Перехід до нових кредиторів права вимоги не є пільгою, а правом, прямо передбаченим статтями 512, 576 Цивільного кодексу України для будь-якого кредитора (поручителя), який виконав забезпечене заставою зобов'язання.
Суд зазначає, що факт укладання таких договорів не може свідчити про укладання банком правочину, умови якого передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.
Відповідачем не доведено суду, в чому саме полягає отримана позивача перевага перед іншими кредиторами банку. Отже, в цьому випадку списання грошових коштів позивача не є перевагами чи пільгами в контексті приписів пункту 7 частини третьої ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Положеннями статті 228 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Отже, положеннями ст.228 Цивільного кодексу України визначено поняття нікчемного правочину і таким правочином є правочин, який порушує публічний порядок (ч.1, 2 ст.228 ЦК України). При цьому, визнання такого правочину недійсним у судовому порядку не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України). Крім цього, ч.3 ст.228 ЦК України визначено правові наслідки правочину, вчиненого з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам і такий правочин є оспорюваним, який може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Відповідачем не наведено, а судом не встановлено доказів, які б свідчили, що спірні правочини є такими, що порушують публічний порядок, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави.
Таким чином, враховуючи суть спірних правовідносин, які виникли між сторонами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання Уповноваженою особою правочинів нікчемними та направлення з цього приводу відповідного повідомлення.
Крім того, відповідно до п. 5 розділу II «Порядку виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення», затвердженого Рішенням № 826 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.05.2016р., перевірка правочинів (договорів) на предмет нікчемності проводиться Комісією у період здійснення Фондом тимчасової адміністрації банку. У разі необхідності проведення перевірки протягом процедури ліквідації банку така перевірка повинна бути завершена не пізніше шести місяців з дня початку процедури ліквідації банку. За рішенням виконавчої дирекції Фонду перевірку може бути продовжено, але не більше, ніж на шість місяців.
Отже згідно діючого Порядку, відповідачем не дотримано строк проведення перевірки правочинів ПАТ «ІНТЕРКРЕДИТБАНК» на предмет нікчемності, оскільки вона мала бути проведена та закінчена в річний (максимальний) термін від дня початку процедури ліквідації, а саме до 17.01.2016р.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.
У Рішенні від 20.10.2011 року у справі «Rysovskyy v. Ukraine» Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб («Beyeler v. Italy», «Oneryildiz v. Turkey», «Megadat.com S.r.l. v. Moldova», «Moskal v. Poland»). На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Lelas v. Croatia» і «Toscuta and Others v. Romania») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси («Oneryildiz v. Turkey», та «Beyeler v. Italy»).
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків («Lelas v. Croatia»).
З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку, що відповідачем вчинено дії та прийняті рішення з порушення цього принципу, що свідчить про порушення при цьому гарантій, передбачених ст.1 Першого протоколу до Конвенції, як для позивачів, так і для Третіх осіб.
Приймаючи до уваги те, що судом встановлено протиправність віднесення відповідачем зазначених вище правочинів до нікчемних, то в останнього обов'язок, визначений ч. 4 ст. 38 Закону №4452-VI, не виникає, у тому числі щодо повідомлення сторін про нікчемність цих договорів.
Таким чином, дії щодо направлення повідомлень про нікчемність правочинів (договорів), не ґрунтуються на вимогах норм чинного законодавства та підлягають визнанню протиправними, а про визнання протиправними дій, - є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання цього позову сплачено судовий збір у розмірі 640 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.3).
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на зазначене, враховуючи те, що позов сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, задоволено, то суд приходить до висновку, що всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, посадова особа якого виступала відповідачем у справі.
Керуючись ст. 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) - задовольнити повністю.
- договору поруки від 07.10.2014 року № 22-0081/В/П/-1;
- договору про внесення змін та доповнень № 3 від 08.10.2014 року до кредитного договору від 08.08.2014 р. (про припинення строку дії договору);
- банківської операції від 08.10.2014 року щодо перерахування шляхом внутрішньобанківських бухгалтерський проводок 180000,00 дол. США з поточного рахунку № НОМЕР_1, який належить ОСОБА_1;
- банківської операції від 08.10.2014 року щодо перерахування шляхом внутрішньобанківських бухгалтерський проводок 90,40 дол. США з поточного рахунку № НОМЕР_1, який належить ОСОБА_1
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна