Справа № 821/125/18
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2018 р. м.ОдесаСправа № 821/125/18

Категорія: 6.2.1 Головуючий в 1 інстанції: Бездрабко О.І.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідачаСеменюк Г.В.
суддів: Потапчук В.О.
Шляхтицький О.І.
при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
ГУ ДержгеокадаструРябітченко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Одеського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області на Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, треті особи: Горностаївська районна державна адміністрація Херсонської області, Любимівська сільська рада Каховського району Херсонської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, треті особи: Горностаївська районна державна адміністрація Херсонської області, Любимівська сільська рада Каховського району Херсонської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області листом від 08.11.2017 р. № Л-14019/0-4338/6-17 безпідставно відмовило позивачу у прийнятті рішення щодо виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області щодо не виділення ОСОБА_6 земельної частки (паю). Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області виділити ОСОБА_6 із земель запасу чи резерву, землі державної власності на території Любимівської селищної ради Херсонської області, земельну частку (пай).

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області не наділене повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, оскільки це суперечить вимогам ч. 4 ст. 22 Земельного Кодексу України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до сертифікату серії НОМЕР_1 на право на земельну частку (пай) від 06.03.2017 р., виданого на підставі рішення Горностаївської районної державної адміністрації Херсонської області від 23.09.1996 р. № 303, ОСОБА_6 належить право на земельну частку (пай) із землі, яка перебуває у колективній власності КСП "Росія", розміром 5,94 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Позивач звернувся до Каїрської сільської ради Горностаївського району Херсонської області з клопотанням виділення в натурі (на місцевості) земельну ділянку згідно сертифіката на право на земельну частку (пай).

02.06.2017 року Рішенням Каїрської сільської ради Горностаївського району Херсонської області № 110 ОСОБА_6 відмовлено у виділенні земельної ділянки (паю) у зв'язку з відсутністю невитребуваних земельних часток (паїв) по колишньому КСП "Росія" та рекомендовано звернутися до Горностаївської районної державної адміністрації та Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області для вирішення питання можливості виділення земельної ділянки (паю) за рахунок земель резервного фонду Каїрської сільської ради.

17.10.2017 року позивач звернувся з відповідним клопотанням до Горностаївської районної державної адміністрації Херсонської області, яка листом від 20.10.2017 р. № 01-13/12-1 повідомила про те, що за результатами розгляду першої заяви було рекомендовано звернутися до суду.

30.10.2017 року ОСОБА_6 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області із клопотанням про виділення із земель запасу чи резерву, землі державної власності на території Каїрської сільської ради Горностаївського району Херсонської області земельну частку (пай) у відповідності до сертифікату серії НОМЕР_1 на право на земельну частку (пай) від 06.03.2017 р.

08.11.2017 року Листом за № Л-14019/0-4338/6-17 Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області повідомило позивача про те, що для виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) рекомендує звернутися до розпорядника земель колективної власності колишнього КСП "Росія" - Горностаївської районної державної адміністрації. У разі відмови у виділенні земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) через відсутність вільних земель на території Каїрської сільської ради, витребувати земельну частку (пай) можливо виключно за рішенням суду. До повноважень Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області не відноситься розпорядження земельними ділянками (паями), які перебували у колективній власності колишніх КСП.

Отже, вказаним листом Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області листом фактично відмовило позивачу у прийнятті рішення щодо виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), мотивуючи цю відмову відсутністю правових підстав.

Позивач, не погоджуючись з даною відмовою, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області щодо не виділення ОСОБА_6 земельної частки (паю) є протиправною та зобов'язав останнє виділити ОСОБА_6 із земель запасу чи резерву, землі державної власності на території Любимівської селищної ради Херсонської області, земельну частку (пай). Колегія суддів частково погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.1 Земельного Кодексу України право власності на землю гарантується.

Згідно ч.1 ст.3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Приписами пункту 17 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Як вибачається з матеріалів справи, предметом цього спору є право позивача на отримання земельної ділянки як власника земельної частки (паю). При цьому, позивач неодноразово звертався до різних органів влади, у тому числі і до відповідача, щодо вирішення даного питання по суті, проте не отримав відповідного рішення.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05.06.2003 р. № 899-ІV (далі - Закон № 899), основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий ) районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай).

Згідно ст. 3 Закону № 899 підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Відповідно до ст.5 Закону № 899 сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації із землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), в порядку, визначеному цим Законом; оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку; приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв).

Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Тобто, згідно даного Закону до повноважень районних державних адміністрацій віднесено прийняття рішення щодо виділення земельних ділянок в натурі власникам земельних часток (паїв), якщо ці земельні ділянки розташовані за межами населених пунктів.

Разом з тим, пунктом 8 Перехідних Положень Земельного кодексу України визначено, що члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Відповідно до частин першої та другої статті 25 Земельного кодексу України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.

Згідно з частиною п'ятою ст.25 Земельного кодексу України, особи, зазначені у частині першій цієї статті , мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості)

Частинами десятою та одинадцятою наведеної статті визначено, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Відповідно до частини шостої ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

До компетенції районних державних адміністрацій, у відповідності до частини третьої ст. 122 Земельного кодексу України, належать повноваження з передачі земельних ділянок державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) ведення водного господарства;

б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті;

в) індивідуального дачного будівництва

За приписами частини четвертої вказаної норми, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, зазначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Отже, розмежування компетенції районних державних адміністрацій та центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів щодо розпорядження земельними ділянками державної власності, які знаходяться за межами населеного пункту, відбувається в залежності від призначення такої земельної ділянки.

Відповідно, до повноважень Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, належить розпорядження земельними ділянками державної власності сільськогосподарського призначення.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01.01.2013, розмежовано землі державної та комунальної власності в Україні. Пунктом 6 визначено, що у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються:

у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами;

за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками.

Судом встановлено, що земельна ділянка, на яку претендує позивач знаходиться за межами населеного пункту і відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої про безпідставність відмови відповідача у розгляді заяви позивача в зв`язку з відсутністю відповідних повноважень.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у свої постановах від 27 лютого 2018 року по справі № 818/661/17 та від 20 березня 2018 по справі № 818/665/17.

Посилання апелянта на частину другу статті 5 Закону України від 5 червня 2003 року №899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» колегією суддів не приймаються до уваги оскільки, виходячи з висновків Конституційного Суду України, наведених у рішенні від 03.10.1997 по справі за № 4-зп (справа про набуття чинності Конституцією України), до даних правовідносин підлягає застосуванню ст.122 Земельного Кодексу України в редакції ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який був прийнятий пізніше Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»

Разом з тим, згідно приписів частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Зокрема, повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Відповідно до пункту частини 2 цієї норми, у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення визнати бездіяльність суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов'язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Втручання суду в повноваження суб'єкта публічної влади можливе лише тоді, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи законодавства, а суб'єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача виділити ОСОБА_6 із земель запасу чи резерву, землі державної власності на території Любимівської селищної ради Херсонської області, земельну частку (пай), - задоволенню не підлягають, оскільки вони входять до дискреції відповідача, а не суду.

Враховуючи вище викладене, колегія судів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної Постанови було порушено норми матеріального права, а відтак, відповідно до ст.ст. 315, ст. 317 КАС України, - оскаржувана Постанова підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, - задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року по справі № 821/125/18, - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_6, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області щодо не виділення ОСОБА_6 земельної частки (паю).

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області повторно розглянути клопотання позивача про виділення ОСОБА_6 із земель запасу чи резерву, землі державної власності на території Любимівської селищної ради Херсонської області, земельну частку (пай), з урахуванням встановлених судом обставин.

В решті позову, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст Постанови складено - 16 травня 2018 року.

суддя-доповідач: Семенюк Г.В.
судді: Потапчук В.О. Шляхтицький О.І.