Справа № 820/2415/18
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2018-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

08.05.2018 р. справа №820/2415/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сліденка А.В.,

за участі:

секретаря судового засідання - Стрєлка О.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Борової О.В.,

представника третьої особи - не прибув, подав заяву про слухання у відсутність,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

ОСОБА_3
до третя особа -Головного управління ДФС у Харківській області Високопільська сільська рада Валківського району Харківської області,
проскасування податкового повідомлення-рішення №66711-00 від 01.06.2017 р., -

встановив:

Позивач, гр. ОСОБА_3, у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області №66711-00 від 01.06.2017 р.

Аргументуючи заявлені вимоги зазначив, що насправді органом місцевого самоврядування була встановлена ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 р. у розмірі 0,3 % від розміру мінімальної заробітної плати, а не 3% як обчислював контролюючий орган.

Відповідач, Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що рішенням органу місцевого самоврядування була встановлена ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 р. у розмірі 3 % від розміру мінімальної заробітної плати, а всі подальші зміни до цього рішення не мають юридичного значення.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов'язок зі збору доказів, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши добуті по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що контролюючий орган без проведення перевірки прийняв податкове повідомлення-рішення №66711-00 від 01.06.2017 р., яким поклав на позивача обов'язок сплатити 3.857,02грн. податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016р. за нежитлову будівлю літери «А-1» площею 93,3 м. кв. за адресою АДРЕСА_1.

Перевіряючи відповідність закону, зокрема, ч. 3 ст. 2 КАС України (у редакції до 15.12.2017 р.) та ч. 2 ст. 2 КАС України (у редакції з 15.12.2017 р.) оскарженого рішення владного суб'єкта, суд відмічає, що згідно з ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

З 01.01.2011 року таким законом є Податковий кодекс України.

Пунктом 80 розділу І Закону України від 28.12.2014 р. №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" ст. 266 Податкового кодексу України була викладена у новій редакції, котра вперше запроваджувала порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Одночасно з цим, відповідно до п. 4 розділу ІІ І Закону України від 28.12.2014 р. №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Відповідно до розподілу повноважень Верховна рада України згідно з п. 12.1 ст. 12 Податкового кодексу України встановлює перелік місцевих податків і зборів, а орган місцевого самоврядування згідно з п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України приймає рішення про встановлення місцевого податку чи збору.

При цьому, за правилом п.п. 12.3.4 ст. 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

У ході розгляду справи судом виявлено, що надісланою до контролюючого органу копією рішення органу місцевого самоврядування від 29.01.2016 р. (а.с. 23-30) у спірних правовідносинах була запроваджена ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2016 р. у розмірі 3% мінімальної заробітної плати за 1 м. кв. об'єкту нерухомого майна по позиції інші будівлі.

Водночас із цим, за твердженням органу місцевого самоврядування, котре у ході розгляду справи залишилося неспростованим з боку контролюючого органу за правилами ч.2 ст.77 КАС України, дійсний розмір ставки названого податку мав складати 0,3% мінімальної заробітної плати (а.с. 19-22).

Оригіналу рішення органу місцевого самоврядування із встановленою ставкою податку у розмірі 3% мінімальної заробітної плати за 1 м. кв. об'єкту нерухомого майна по позиції «інші будівлі» контролюючий орган у спірних правовідносинах не отримував.

У подальшому рішенням органу місцевого самоврядування від 07.07.2017 р. було підтверджено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 р. по позиції «інші будівлі» у розмірі 0,3% мінімальної заробітної плати.

А рішенням органу місцевого самоврядування від 19.04.2018 р. (а.с. 40) рішення від 29.01.2016 р. було взагалі скасовано.

У ході розгляду справи контролюючим органом не подано жодних належних та допустимих доказів втрати юридичної дії рішеннями органу місцевого самоврядування від 07.07.2017 р. та від 19.04.2018 р. з приводу запровадження ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 р. по позиції «інші будівлі» у розмірі 0,3% мінімальної заробітної плати.

Таким чином, вказані рішення органу місцевого самоврядування від 07.07.2017 р. та від 19.04.2018 р. сприймаються судом як діючі, що є окремою, самостійною та достатньою підставою для визнання неправомірним проведеного контролюючим органом спірного нарахування.

При цьому, вирішуючи спір, суд виходить з визнаних позивачем обставин належності на праві приватної власності у 2016 р. нерухомого майна, яке за приписами ст. 266 Податкового кодексу України є об'єктом справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Позивачем та представником позивача також визнані обставини наявності обов'язку сплатити за це майно у 2016 р. році податок за нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 0,3% мінімальної заробітної плати за 1 м. кв., що дорівнює 385,70 грн.

Цей платіж було проведено позивачем 19.08.2017 р.

Отже, в цій частині позов до задоволення не підлягає, позаяк позивачем та представником позивача добровільно та усвідомлено визнані обставини наявності податкового обов'язку та його виконання.

Стосовно різниці визначеної контролюючим органом суми податку у розмірі 3471 (три тисячі чотириста сімдесят одна) 32 грн. суд вбачає ознаки невідповідності оскарженого рішення владних повноважень положенням п.п.12.3.4 ст.12 Податкового кодексу України.

Так, у силу приписів цієї норми податкового кодексу України рішення органу місцевого самоврядування від 29.01.2016 р. не може поширювати дію на правовідносини з приводу справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 р., адже не було прийнято та офіційно оприлюднено до 15.07.2015р.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, а саме: рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серков проти України" (заява № 39766/05) та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та № 37943/06), відповідно до ст.8 Конституції України, ч. 1 ст. 7 КАС України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд вважає за необхідне керуватись при вирішенні даного спору приписами ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У перелічених рішеннях Європейський суд з прав людини посилався на правило «якості закону» як невід'ємну складову принципу верховенства права та на правило пріоритет найбільш сприятливого для платника тлумачення закону.

Вказаний мотив є додатковою підставою для скасування оскарженого рішення владного суб'єкта у частині 3471 (три тисячі чотириста сімдесят одна) грн. 32 коп.

Суд відмічає, що перевірка платника податків контролюючим органом у спірних правовідносинах не проводилась, акт перевірки не складався.

Вказаний спосіб реалізації управлінської функції контролю з неминучістю призводить до неповноти з'ясування обставин спірних правовідносин та спричиняє стан правової невизначеності платника податків відносно суті та характеру претензій контролюючого органу з виконання податкового обов'язку.

Проте, за відсутності прямої вказівки закону суд не знаходить підстав для визнання цієї обставини підставою для скасування оскарженого рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб'єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України.

Натомість факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах у галузі податкової справи знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом обставиною для задоволення заявлених вимог про скасування спірного рішення в частині 3471 (трьох тисяч чотирьохсот сімдесяти однієї) грн. 32 коп.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Харківській області від 01.06.2017р. №66711-00 в частині 3471 (трьох тисяч чотирьохсот сімдесяти однієї) грн. 32 коп.

В решті вимог позов - залишити без задоволення.

Роз'яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Роз'яснити, що скарга може бути подана у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України.

Судове рішення у повному обсязі складено у порядку ч. 3 ст. 243 КАС України 10 травня 2018 року.

Суддя Сліденко А.В.