Справа № 753/11739/17
Суддя: Даниленко В. В.
Дата ухвалення: 2018-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-а/753/20/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2018 р. суддя Дарницького районного суду м. Києва Даниленко В.В., за участю секретаря судових засідань Пасько І.В., позивача ОСОБА_3, представника відповідача Курганської Л.В., розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва про визнання неправомірними дії,

В С Т А Н О В И В :

Позвач звернувся до суду з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив: Визнати бездіяльність Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва з виплати в 2017 році призначеної позивачу на законних підставах пенсії протиправною; Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Києва вчинити дії щодо щомісячної виплати позивачу пенсії в розмірі 11988 грн., призначеної в 2010 році відповідно до Закону України «Про державну службу», та відшкодування сум неотриманої нею з вини відповідача пенсії з січня 2017 року у розмірі 11988 грн. щомісячно.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він з серпня 2010 року є пенсіонером за віком, перебуває на обліку в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, отримує пенсію державного службовця в розмірі 11988 грн. Після призначення пенсії продовжує працювати на державній службі, та його стаж становить 44 роки.

З січня 2017 року призначена пенсія йому не перераховується, про що його відповідачем не повідомлено всупереч п. 11 і п. 12 ч.2 ст. 64 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні вказаного позову посилаючись на його необґрунтованість та відповідність дій відповідача вимогам діючого законодавства.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

ОСОБА_3 перебуває на обліку в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, отримує пенсію державного службовця.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Конституційний Суд України в своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми й забезпечення того, щоб ситуація та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції в рішеннях від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011).

Закон України «Про державну службу», що набрав чинності з 28 грудня 1993 року, врегульовував питання пенсійного забезпечення державних службовців. Відтак, особа, яка працювала на державній службі впродовж 10 і більше років хоча б з часу набрання чинності цим Законом мала законні очікування на отримання гарантованої державою пенсії, призначеної в спеціальний спосіб, обов'язковість виплати якої в повному розмірі не залежить від отримуваного заробітку (стаття 37 Закону України «Про державну службу»). На час призначення мені пенсії згідно із Законом України «Про державну службу» будь-яких умов, за яких призначена пенсія може не виплачуватися, ні цим Законом, ні іншими законодавчими актами не передбачалися (крім засудження за умисний злочин з використанням свого посадового становища). Проте всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, бездіяльність відповідача позбавила позивача цього права, оскільки вона після призначення пенсії реалізую передбачені статтями 38 і 43 Конституції України права на працю та рівного доступу до державної служби. Така бездіяльність здійснюється всупереч рішенням Конституційного Суду України, який звертав увагу на те, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен ураховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію). Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися із такою умовою, як робота на окремих посадах. Запровадження різниці між державними службовцями, яким призначено пенсії, на тих, хто працює і тих, хто не працює є порушенням припису статті 21 Конституції України щодо рівності всіх людей у своїх правах та невідчужуваності та непорушності цих прав.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 зазначав: «В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність.

Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність правотворчих і правозастосовчих органів має здійснюватися за принципам справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом стате:- 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 21, 22, 23, 24 (частина перша Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасовано, звужене. Згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені в певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру, або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики».

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини, який у своїх рішеннях зазначав, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права, а також акцентував увагу на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Стабільність правового регулювання проявляється в неприпустимості внесення довільних змін до діючої системи норм і є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави.

Основною складовою коштів на виплату пенсії є страхові внески, що не включаються до складу державного бюджету та не можуть використовуватися не за своїм цільовим призначенням.

Пенсійне забезпечення державних службовців, передбачене Законом України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» є не пільгою, а гарантією забезпечення професійної діяльності державних службовців, ефективного функціонування органів державної влади.

Таким чином порушені принципи рівності та пропорційності, оскільки особи, яким призначено пенсії, поставлені в нерівні умови в залежності від отримуваної заробітної плати та посади, на якій така особа працює. Різниця в поводженні держави та органів її влади з окремою категорією пенсіонерів порушує вимоги статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами і свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою, в тому числі й майнового стану, посади чи виконуваної роботи.

Невиплата пенсії нівелює саму сутність права на пенсію та є перепоною в реалізації закріпленого статтею 21 Конституції України права, що всі люди є вільні й рівні у своїй гідності та правах. Отже своєю бездіяльністю відповідач порушив вимоги статті 21 Конституції України, що є нормою прямої дії.

Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статті 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14), ратифікованих Україною, та в Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2, 7).

Рівність усіх перед законом, що випливає із частини першої статті 24 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й безпідставну заборону запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї самої категорії (державні службовці, яким призначено пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу»).

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 своєї Постанови від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснив, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституції України і чинними законами прав і свобод.

Отже, визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дій, внесення до них змін і доповнень стосовно закінчених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасування або обмеженням цих прав і свобод.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Будченко проти України» (заява №38677/06) зазначив (п.п.38-40) про те, що відсутність механізму реалізації відповідного законодавчого положення становить втручання у право особи за ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, відсутність механізму реалізації права на перерахунок пенсії, на що посилається представник відповідача в заперечення вимог позивача, є втручанням у визначений майновий інтерес цього державного службовця за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26.09.2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

Тобто, бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави». А встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Також, Конституційний суд України у рішенні від 11.10.2005 року №8-рп/2005 чітко визначив критерії, заявами можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Статтею 64 Конституції України гарантовані від обмежень конституційні права і свободи людини і громадянина. Окремі обмеження можуть встановлюватися лише в умовах воєнного або надзвичайного стану, встановлених у визначених законом випадках і порядку.

Бездіяльність відповідача з виплати призначеної позивачу пенсії суперечить принципам загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, визначеним статтею 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», щодо рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат, державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальності суб'єктів системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання покладених на них обов'язків.

Ч. 2 ст. 11 КАС України передбачає, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Таким чином, порушене позивача право підлягає захисту шляхом визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень, які полягають у відмові перерахунку пенсії позивачу з одночасним відновленням права, шляхом зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії державного службовця з 01.01.2017 року.

Приймаючи до уваги викладене та керуючись ст. ст. 8-13, 18,19, 104 - 106 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва про визнання неправомірними дії - задовольнити.

Визнати бездіяльність Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва з виплати в 2017 році призначеної ОСОБА_3 на законних підставах пенсії протиправною.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Києва вчинити дії щодо щомісячної виплати ОСОБА_3 пенсії в розмірі 11988 грн., призначеної в 2010 році відповідно до Закону України «Про державну службу», та відшкодування сум неотриманої ОСОБА_3 з вини Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва пенсії з січня 2017 року у розмірі 11988 грн. щомісячно.

Стягнути з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 640 грн.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня оголошення постанови або отримання копії постанови.

Суддя: Даниленко В.В.