Справа № 810/285/18
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2018-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Щавінський В.Р.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року Справа № 810/285/18

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2018 року у справі:

за позовом ОСОБА_3

до Департаменту соціального захисту населення

Київської обласної державної адміністрації

про визнання відмови протиправною

та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації (далі - відповідач) про:

- визнання протиправною відмови КОДА щодо видачі позивачу посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1;

- зобов'язання КОДА видати позивачу посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2018 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення адміністративного позову в повному обсязі, посилаючись на те, що він має статус особи, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю, та з 09.11.2017 р. йому присвоєно третю групу інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з впливом аварії на ЧАЕС, що надає право на встановлення йому статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, та видачу відповідного посвідчення.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до ст. 308 КАС України, повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова суду - скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11.06.1993 р. позивачу як особі, яка постійно проживає на території зони посиленого радіологічного контролю з 1986 р., було видано посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорії 4) серії НОМЕР_1.

Згідно з експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 30.04.2015 р. № 1873 встановлено, що позивач має захворювання, пов'язане з впливом аварії на Чорнобильській АЕС (Cr лівої нирки, Т1сN0М0, ст. І, кл.гр. ІІІ).

09.11.2017 р. відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ № 0770299 позивачу присвоєно ІІІ-ю групу інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з впливом аварії на Чорнобильській АЕС.

У зв'язку з цим у листопаді 2017 року позивач звернувся до Фастівської міської ради Київської області із заявою та пакетом документів для встановлення статусу особи, яка постраждала від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, та отримання відповідного посвідчення.

Вказана заява позивача разом з поданням виконавчого органу Фастівської міської ради Київської області були направлені на розгляд до Департаменту соціального захисту населення КОДА.

Листом від 29.12.2017 р. № 05-59-3347 Департамент соціального захисту населення КОДА повідомив позивача про відсутність підстав для видачі йому посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, посилаючись на Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2012 р. № 76-VIIІ, яким виключено абзац п'ятий частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме виключено зону посиленого радіоекологічного контролю, а тому, на думку відповідача, з 01.01.2015 р. позивач не проживає на забрудненій території.

У вказаній відповіді суб'єктом владних повноважень також зазначено, що поновлення розгляду порушеного права можливо лише за умови внесення відповідних змін до чинного законодавства України та що Департамент прикладає значних зусиль для врегулювання на законодавчому рівні ситуації, яка склалася.

Позивач, вважаючи протиправною відмову відповідача у встановленні йому відповідного статусу та у видачі посвідчення, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Колегія суддів встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку зі зміною законодавства та виключення з числа територій, які зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, зони посиленого радіоекологічного контролю позивач не має права на надання йому статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, та видачу відповідного посвідчення.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-XII (далі - Закон № 796-ХІІ).

Так, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

У Преамбулі Закону закріплено, що він визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Згідно зі ст. 1 Закон № 796-ХІІ спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв'язання пов'язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв'язання пов'язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

У п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону № 796-ХІІ передбачено, що особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Пунктом 4 частини й статті 11 Закону № 796-XII визначено, що особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, належать до потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону № 796-XII причинний зв'язок між захворюванням, пов'язаним з Чорнобильською катастрофою, частковою або повною втратою працездатності громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, і Чорнобильською катастрофою визнається встановленим (незалежно від наявності дозиметричних показників чи їх відсутності), якщо його підтверджено під час стаціонарного обстеження постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи уповноваженою медичною комісією не нижче обласного рівня або спеціалізованими медичними установами Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, які мають ліцензію центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров'я.

Відповідно до ст. 13 Закону № 796-XII держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У ст. 14 Закону № 796-XII передбачено, що інваліди з числа потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10, 11 і частина третя статті 12), щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, належать до категорії 1.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що правовою підставою для надання правового статусу особи, яка постраждала від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, є одночасна сукупність наступних умов: 1) така особа є потерпілою від Чорнобильської катастрофи у розумінні ст. 11 Закону № 796-ХІІ; 2) встановлення їй інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з впливом аварії на Чорнобильській АЕС.

При цьому, слід враховувати, що до осіб, потерпілих від Чорнобильської катастрофи у розумінні ст. 11 Закону № 796-ХІІ, зокрема належать особи, яким надано статус громадянина, що постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю.

Виходячи з цього, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач має статус особи, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю, 4 категорії, який підтверджується виданим йому 11.06.1993 р. безстроковим посвідченням, що ніким не скасовано і є дійсним /Т.1 а.с.14/, і 09.11.2017 р. йому встановлено інвалідність 3-ї групи внаслідок захворювання, пов'язаного з впливом аварії на ЧАЕС /Т.1 а.с.16/.

Отже, в даному випадку наявні достатні та необхідні правові підстави для надання позивачу правового статусу особи, яка постраждала від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1 та видачі відповідного посвідчення.

Разом з тим, у рішеннях від 28.11.1999 р. по справі «Брумареску проти Румунії» та від 24.07.2003 р. по справі «Рябих проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Доводи відповідача про те, що на теперішній час законодавством не передбачено такого поняття як зона посиленого радіоекологічного контролю, а тому, на його думку, посвідчення позивача 1993 року втратило чинність, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такий статус позивач набув за законодавством, чинним на дату видачі йому відповідного посвідчення, тобто станом на 1993 рік він вже проживав більше 4-х років на території зони посиленого радіоекологічного контролю, відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували визнання його посвідчення недійсним та/або анулювання й тощо, тому невизнання за позивачем раніше набутого правового статусу є звуженням кола його соціальних прав, що суперечить Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

При цьому, у рішенні від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 Конституційний Суд України роз'яснив, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку відповідач, порушив право позивача на встановлення правового статусу особи, яка постраждала від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії та на видачу відповідного посвідчення, що обумовлює наявність достатніх та необхідних правових підстав для визнання протиправною відмови відповідача в наданні позивачу такого статусу.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем подання виконкому Фастівської міської ради Київської області щодо позивача фактично не розглянуто, вказаний статус позивачу не встановлено і посвідчення не видано, а натомість - надіслано листа про відмову у задоволенні його вимог, тобто дискреційні повноваження з цього приводу відповідачем на стадії виниклих правовідносин не реалізовані.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку для повного і всебічного захисту порушеного права позивача, відповідно до вимог ст. 9 КАС України, необхідно вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача повторно розглянути документи та зазначене подання Фастівської міської ради Київської області про встановлення позивачу статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, і питання щодо видачі йому відповідного посвідчення та прийняти відповідне рішення.

При цьому, апеляційний суд, виходячи із завдань адміністративного судочинства, вважає, що саме такий спосіб захисту є належним, своєчасним, виваженим та доцільним за виниклих правовідносин, що у відповідності до ст. 9 КАС України, зумовлює необхідність задоволення позовних вимог саме таким шляхом, а в іншій частині позовних вимог - відмовити через їх передчасність.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково, рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2018 року - скасуванню, адміністративний позов - задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2018 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації щодо відмови ОСОБА_3 у встановленні статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 (першої) категорії.

Зобов'язати Департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації повторно розглянути документи та подання Фастівської міської ради Київської області про встановлення ОСОБА_3 статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 (першої) категорії, і питання щодо видачі йому посвідчення та прийняти відповідне рішення з цього приводу.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Рішення виготовлено 16 травня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: