Справа № 800/546/17
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2018-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року

м. Київ

Справа № 800/546/17 (П/9901/293/18)

Провадження № 11-266сап18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого Князєва В.С.,

судді-доповідача ОСОБА_2,

суддів Антонюк Н.О., Бакуліної С.В., Британчука В.В., Гудими Д.А., Золотнікова О.С., Лобойка Л.М., Лященко Н.П., Рогач Л.І., Саприкіної І.В., Ситнік О.М., Уркевича В.Ю., Яновської О.Г.,

за участю секретаря судового засідання Буц Т.А.,

позивач - ОСОБА_3, представник позивача - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про визнання незаконним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 7 лютого 2018 року (у складі колегії суддів Ханової Р.Ф., Бившевої Л.І., Гончарової І.А., Олендера І.Я., Шипуліної Т.М.),

УСТАНОВИЛА

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати незаконним рішення ВРП від 7 листопада 2017 року № 3602/0/15-17 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Харківського окружного адміністративного суду (далі - Рішення) та зобов'язати ВРП вчинити дії щодо внесення Президентові України подання про призначення її на посаду судді Харківського окружного адміністративного суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначила, що Рішення ВРП є незаконним та необґрунтованим, оскільки при його ухваленні відповідач допустив свавільне тлумачення понять «доброчесність» і «професійна етика», а висновок про наявність обставин, які свідчать про недоброчесність судді та можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з призначенням позивача на посаду судді є необ'єктивним та необґрунтованим.

Позивач також зазначила, що Рішення не відповідає висновкам дисциплінарної палати як складового органу відповідача про відсутність у діях судді Архіпової С.В. ознак істотного дисциплінарного проступку при прийнятті у листопаді 2013 року постанови в адміністративній справі № 820/11707/13-а про обмеження права на мирні зібрання.

Крім того, у постанові слідчого в особливо важких справах першого слідчого відділу слідчого управління Прокуратури Харківської області від 26 січня 2017 року про закриття кримінального провадження вказано на відсутність у діях судді Архіпової С.В. складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 375 Кримінального кодексу України, оскільки в ході досудового розслідування не здобуто даних про неправосудність постанови в адміністративній справі № 820/11707/13-а.

ОСОБА_3 також послалася на те, що Рішення є дискримінаційним та свідчить про політичну ангажованість ВРП, оскільки стосовно інших суддів, які приймали судові рішення про обмеження права на мирні зібрання в той самий період часу, але про заборону проведення акцій політичними силами, які не підтримували Революцію гідності, відповідач не здійснював дисциплінарних проваджень та не приймав рішень про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення судді на посаду.

Позивач зазначала, що при ухваленні Рішення не взято до уваги попередню роботу на посаді судді, її позитивну характеристику, порушено принцип незалежності суддів.

З огляду на неконституційність, на думку позивача, окремих положень законів України від 8 квітня 2014 року № 1188-VІІ «Про відновлення довіри до судової влади в України» (далі - Закон № 1188-VІІ), від 21 грудня 2016 року № 1798-VІІІ «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VІІІ) та від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ) ОСОБА_3просила розглядати справу з урахуванням принципу законності та вимог статей 8, 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 4 грудня 2017 року відкрив провадження у справі.

На підставі підпункту 5 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 10 січня 2018 року прийняв справу до свого провадження.

Рішенням від 7 лютого 2018 року цей суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3

У ході розгляду справи суд установив таке.

ОСОБА_3, 1974 рокународження, громадянка України, Указом Президента України від 13 травня 2009 року № 321/2009 призначена на посаду судді Харківського окружного адміністративного суду строком на п`ять років.

Строк повноважень судді Архіпової С.В. закінчився 13 травня 2014 року.

11 лютого 2014 року рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) № 37/бо-14 ОСОБА_3 визнана такою, що відповідає вимогам статті 127 Конституції України та статей 53, 64 Закону України від 7 липня 2010 року «Про судоустрій і статус суддів», чинних на час прийняття відповідного рішення, та рекомендована для обрання на посаду судді Харківського окружного адміністративного суду безстроково.

Підпунктом 2 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України встановлено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII (далі - Закон № 1401-VIII; чинний з 30 вересня 2016 року) повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Такі судді можуть бути призначені на посаду судді в порядку, визначеному законом.

Відповідно до пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1401-VIII Верховна Рада України 28 жовтня 2016 року передала до Вищої ради юстиції подання, документи та рекомендацію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про обрання ОСОБА_3 на посаду судді Харківського окружного адміністративного суду безстроково, які не були розглянуті Верховною Радою України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу матеріалів між членами Вищої ради юстиції від 15 листопада 2016 року рекомендація Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 11 лютого 2014 року № 37/бо-14 про обрання ОСОБА_3 на посаду судді безстроково передана члену Вищої ради юстиції Гусаку М.Б. для проведення перевірки.

Абзацом п'ятим пункту 13 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII передбачено, що матеріали та рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про обрання суддів безстроково, щодо яких на день набрання чинності Законом № 1401-VIII рішення не прийнято, розглядаються ВРП в порядку, встановленому главою 2 розділу II цього Закону.

12 січня 2017 року Вища рада юстиції прийняла рішення про реорганізацію Вищої ради юстиції у ВРП, набуття членами Вищої ради юстиції статусу членів ВРП та здійснення повноважень ВРП. Згідно з рішенням Вищої ради юстиції від 12 січня 2017 року ВРП є правонаступником майна, прав та обов`язків Вищої ради юстиції. 15 березня 2017 року завершено реорганізацію Вищої ради юстиції у ВРП.

На засіданні ВРП 26 січня 2017 року розгляд рекомендації ВККС від 11 лютого 2014 року № 37/бо-14 відкладено у зв`язку з перебуванням на розгляді Третьої дисциплінарної палати ВРП звернень громадян ОСОБА_8, ОСОБА_9 та Прокуратури Харківської області, переданих Тимчасовою спеціальною комісією з перевірки суддів судів загальної юрисдикції, щодо прийняття суддею рішення про обмеження права громадян на проведення зборів.

22 березня 2017 року Третя Дисциплінарна палата ВРП рішенням № 544/3дп/15-17 відмовила у притягненні судді Архіпової С.В. до дисциплінарної відповідальності та припинила дисциплінарне провадження внаслідок спливу одного року з моменту вчинення проступку. Висновок Дисциплінарної палати полягає у тому, що суддя допустила очевидні порушення норм процесуального права, які свідчать про вчинення нею дисциплінарного проступку. Однак ці порушення норм процесуального права не є такими, що безспірно свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, оскільки фактів, які б свідчили про грубу недбалість чи навмисне порушення закону суддею під час розгляду судової справи та прийняття судового рішення, не встановлено, а застосування до судді звільнення з посади за вчинення дисциплінарного проступку є непропорційним вчиненому проступку.

Суттю дисциплінарного проступку за висновками Третьої Дисциплінарної палати ВРП є те, що при прийнятті постанови в адміністративній справі № 820/11707/13-а суддею вирішено питання про права і обов`язки невизначеного кола осіб на мирні зібрання, оскільки право їх проведення обмежено не лише стосовно відповідачів, але й стосовно «інших осіб». Крім того, у постанові не вказано дати припинення заборони на збори, визначений лише початок дії такої заборони - 27 листопада 2013 року, що дало підстави вважати її дію безстроковою.

11 квітня 2017 року член Першої дисциплінарної палати ВРП Гусак М.Б. склав висновок, яким запропоновано відмовити у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Харківського окружного адміністративного суду.

Цей висновок мотивований тим, що суддя Архіпова С.В. вчинила дисциплінарний проступок внаслідок прийняття постанови Харківським окружним адміністративним судом від 26 листопада 2013 року в адміністративній справі № 820/11707/13-а, якою задоволений адміністративний позов Харківської міської ради до ініціативної групи громадян, внаслідок чого обмежено право на збори шляхом заборони ініціативній групі громадян та іншим особам проведення з 27 листопада 2013 року безстрокової акції біля ЦКЛ «Укрзалізниці» № 5 (61103, м. Харків, пров. Балакірєва, 5), на вулицях, майданах та перехрестях м. Харкова зі встановленням наметів та використанням звукопідсилюючої апаратури.

На думку члена ВРП ГусакаМ.Б., висновок суду про заборону зборів не відповідає Конституції України та практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Суддя Архіпова С.В. не дослідила належним чином обставини справи, не забезпечила повний, всебічний та об`єктивний розгляд справи.

З урахуванням наведеного член ВРП Гусак М.Б. вважав, що є очевидними обставини, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з призначенням ОСОБА_3 на посаду судді.

7 листопада 2017 року ВРП за наслідками розгляду рекомендації ВККС, матеріалів на обрання ОСОБА_3 на посаду судді Харківського окружного адміністративного суду безстроково та висновку члена ВРП, прийняла оскаржуване у цій справ Рішення.

Розгляд матеріалів щодо внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді відбувався на засіданні ВРП у складі дев`ятнадцяти її членів, з яких 9 членів проголосували «за» та 10 членів проголосували «проти», 0 - «не брали участі у голосуванні».

Правовою підставою відмови у Рішенні зазначено частину дев'ятнадцяту статті 79 Закону № 1402-VІІІ, а саме наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, перевіривши Рішення за встановленими статтею 2 КАС критеріями, дійшов висновку, що це рішення ґрунтується на законі, крім того, відсутні й обов'язкові підстави для його скасування, встановлені частиною двадцять першою статті 79 Закону № 1402-VІІІ.

Суд указав на наявність підстав для висновку про невідповідність судового рішення Харківського окружного суду від 26 листопада 2013 року в адміністративній справі № 820/11707/13-а правовим позиціям ЄСПЛ. Так, встановлення цим судовим рішенням повної безстрокової заборони невизначеному колу осіб на проведення мирної акції на території всього м. Харкова, обґрунтованої порушенням внаслідок проведення відповідної мирної акції громадського порядку і національної безпеки - без наведення достовірних та неспростовних доказів на користь такої заборони, є таким, що суперечить правовим положенням і може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

Суд також зазначив, що норма підпункту 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VІІІ містить подвійну клаузулу: 1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики - як окрему підставу для відмови у внесенні подання Президентові України про призначення судді; а також 2) наявність інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням - як окрему підставу для відмови у внесенні відповідного подання.

Відхиляючи доводи позивача про свавільне тлумачення відповідачем понять «професійна етика» і «доброчесність», суд виходив із того, що Рішення ґрунтувалось не на оцінці позивача на відповідність/невідповідність встановленим законом критеріям доброчесності і професійної етики, а на «інших обставинах, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади».

Крім того, суд зазначив, що висновки Дисциплінарної палати щодо відмови у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді не можуть мати обов'язкового значення для ВРП при вирішенні питання щодо призначення судді на посаду.

Доводи позивача щодо дискримінаційного характеру спірного Рішення суд першої інстанції також відхилив як безпідставні.

6 березня 2018 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на зазначене рішення Верховного Суду, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, порушує питання про скасування цього рішення та ухвалення нового - про задоволення позову.

ВПР у своєму відзиві на апеляційну скаргу просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Надаючи оцінку викладеним у скарзі, відзиві на неї та письмових поясненнях доводам учасників справи, Велика Палата керується таким.

За змістом статті 1 Закону № 1798-VІІІ ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Для виконання покладених на неї законом завдань щодо формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів ВРП наділена повноваженнями вносити Президентові України подання про призначення судді на посаду (пункт 1 частини першої статті 3 Закону № 1798-VІІІ).

Відповідно до внесеної Вищою кваліфікаційною комісією суддів України рекомендації ВРП на своєму засіданні розглядає питання про призначення кандидата на посаду судді та в разі ухвалення позитивного рішення вносить подання Президентові України про призначення судді на посаду (частина вісімнадцята статті 79 Закону № 1798-VІІІ).

За правилами статті 37 Закону № 1798-VІІІ рішення ВРП щодо кандидата на посаду судді ухвалюється на засіданні ВРП. Засідання ВРП у пленарному складі, на якому розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, є повноважним, якщо в ньому бере участь не менше чотирнадцяти членів Вищої ради правосуддя. Рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду вважається ухваленим, якщо за нього проголосувало не менше чотирнадцяти членів цього органу. Якщо за рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду проголосувало менше чотирнадцяти членів ВРП, вважається, що ВРП ухвалено рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду.

Відповідно до частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VІІІ ВРП може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав:

1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням;

2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді.

Підстави, зазначені у пункті 1 цієї частини, ВРП визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов'язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.

У разі відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду ВРП ухвалює вмотивоване рішення, яке може бути оскаржено до Верховного Суду у порядку, встановленому процесуальним законом (частина двадцята статті 79 Закону № 1402-VІІІ).

Відповідно до частини двадцять першої статті 79 Закону № 1402-VІІІ рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано членом ВРП, який брав участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилання на визначені законом підстави відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду або мотивів, з яких ВРП прийшла до відповідних висновків.

Частиною першою статті 38 Закону № 1798-VІІІпередбачено, що рішення ВРП про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з підстав, визначених Законом № 1402-VІІІ.

Апеляційна скарга містить посилання на те, що суд не застосував принцип верховенства права, оскільки ревізував Рішення лише в межах, передбаченихчастиною двадцять першою статті 79 Закону № 1402-VІІІ. Проте зі змісту рішення суду першої інстанції убачається, що цей суд при розгляді справи не обмежився з'ясуванням наявності лише визначених Законом № 1402-VIII підстав для оскарження і скасування рішення ВРП, перевіряючи Рішення з урахуванням завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС, зокрема із застосуванням критеріїв оцінки, встановлених частиною другою цієї статті.

Окрім цього, суд також вказав, і з цим з огляду на встановлені обставини справи погоджується Велика Палата Верховного Суду, на відсутністьобов'язкових (формальних) підстав для скасування Рішення, встановлених пунктами 1-3 частини двадцять першої статті 79 Закону № 1402-VІІІ.

Велика Палата погоджується із висновком суду про встановлення пунктом 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону № 1402-VІІІ двох самостійних передумов для відмови у внесенні подання: наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики, а також наявність обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з призначенням судді.

При перевірці наявності таких обставин щодо негативного впливу на суспільну довіру до судової влади як однієї з умов для відмови у внесенні подання Велика Палата зважає на таке.

ЄСПЛ у своїй практиці у сфері права на свободу мирних зібрань, гарантованого статтею 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), напрацював ряд підходів, що в силу статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов'язковими як джерело права для національного суду.

Так, заборона проведення зібрання є найбільш суттєвим з усіх можливих обмежень реалізації права на свободу мирних зібрань. Тому прийняттю такого рішення повинна передувати повна та всебічна оцінка обставин кожного конкретного випадку, що стосується обмеження відповідного права, зокрема оцінка співмірності шкоди, яка може бути завдана, шкоді попередженій. Підстави для заборони проведення мирного зібрання чітко викладено у Конвенції, й сформульований перелік є вичерпним і повинен тлумачитись у вузькому значенні (пункт 84 рішення ЄСПЛ у справі «Станков та об'єднана македонська організація «Ілінден» проти Болгарії» від 2 жовтня 2001 року, заяви № 29221/95 і № 29225/95).

Заборона проведення мирних зібрань з посиланням на можливі порушення громадського порядку повинна ґрунтуватись на переконливих та неспростовних доказах, що виправдовують втручання у відповідне право, при цьому тягар такого доказування лежить на органах влади, що презюмують наявність обставин для обмеження права (пункти 64, 68 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2007 року у справі «Махмудов проти Російської Федерації», заява № 35082/04).

Забезпечення громадського порядку під час проведення мирних зібрань є позитивним обов'язком держави, яка повинна вживати обґрунтованих та співмірних заходів для забезпечення безпеки учасників мирних зібрань, а отже заборона проведення мирного зібрання з посиланням на можливі порушення громадського порядку є неправомірною (пункт 32 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2007 року у справі «Баранкевич проти Російської Федерації», заява № 10519/03).

Втручання чи будь-яке обмеження гарантованого статтею 11 Конвенції права на свободу мирних зібрань буде становити собою порушення цієї статті, якщо воно не було «передбачене законом», не переслідувало «законних цілей» (пункт 48 рішення ЄСПЛ від 14 лютого 2006 року у справі «Християнська демократична народна партія проти Молдови», заява № 28793/02). При цьому «встановлене/передбачене законом» втручання в розумінні ЄСПЛ означає, що відповідні заходи не лише повинні бути передбачені у законі (законодавстві), але що відповідне законодавство повинне відповідати вимогам «якості закону», бути доступним, чітким і передбачуваним щодо наслідків його застосування (пункт 52 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11).

З урахуванням засадничого права на свободу мирних зібрань рішення суду про повну його заборону допустиме лише у винятковому випадку і повинно прийматись з урахуванням принципу співмірності (пропорційності) втручання у відповідне право. Цей принцип означає, що втручання держави у здійснення основоположних свобод не повинно виходити за межі необхідності в демократичному суспільстві і що необхідно домогтися розумної рівноваги між усіма конфронтуючими інтересами й забезпечити використання таких, що найменш обмежують, заходів з метою врахування цих інтересів (принцип 10, п. 112 Керівних принципів ОБСЄ зі свободи мирних зібрань, які використовуються ЄСПЛ як релевантний міжнародний документ під час напрацювання власних правових позицій з відповідного питання).

Керівні принципи ОБСЄ зі свободи мирних зібрань закріплюють принцип презумпції на користь проведення зібрання (принцип 1, п. 26, 68), який означає, що все, що явно не заборонено законом, необхідно вважати дозволеним, і від осіб, які виявили намір зібратися мирно, не слід вимагати отримання дозволу на проведення зібрання.

Ураховуючи наведені нормативні положення, практику ЄСПЛ та зважаючи на відсутність в Україні спеціального закону про мирні зібрання й аналіз принципу законності у сукупності із принципом презумпції на користь проведення зібрання, ВРП та суд першої інстанції, вивчивши матеріали адміністративного провадження № 820/11707/13-а, обґрунтовано дійшли висновку про те, що встановлення суддею у постанові від 26 листопада 2013 року повної безстрокової заборони невизначеному колу осіб на проведення мирної акції на території всього м. Харкова, з посиланням на порушенням внаслідок проведення відповідної мирної акції громадського порядку і національної безпеки - без наведення достовірних та неспростовних доказів на користь такої заборони, є таким, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

Доводи скаржника про недослідження відповідачем і судом характеру встановленого у постанові від 26 листопада 2013 року обмеження права на мирні зібрання спростовуються викладеними у Рішенні висновками, встановленими ВРП та перевіреними судом першої інстанції у ході розгляду справи обставинами.

Позивач посилається на свавільне тлумачення ВРП термінів «доброчесність» та «етичність», а також на ненадання судом правової оцінки обставинам щодо невідповідності позивача критеріям доброчесності та професійної етики судді.

Перевіряючи законність оскаржуваного Рішення щодо невідповідності позивача критеріям доброчесності та професійної етики судді, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що повноваження відповідача стосовно оцінювання обставин, пов'язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей є дискреційними та виключною компетенцією його як уповноваженого органу, постійно діючого у вітчизняній системі судоустрою.

Згідно з положеннями Рекомендації № R (80) 2, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року - під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, оцінка критеріїв професійної етики та доброчесності покладається саме на членів ВРП, і жоден інший суб'єкт чи орган, в тому числі і суд, не може здійснювати втручання у здійснення суб'єктом владних повноважень своєї компетенції.

ВРП обґрунтувала свій сумнів щодо відповідності позивача критерію доброчесності чи професійної етики (складовою яких вочевидь є сумлінне виконання обов'язків судді) загалом ігноруванням при постановленні постанови про обмеження права на мирні зібрання Конституції України та практики ЄСПЛ.

При цьомуВРП не надавала оцінку саме процесуальним діям судді, не перевіряла законність постанови, а лише оцінювала дії ОСОБА_3 при здійсненні нею правосуддя у контексті їх відповідності статусу судді та можливих негативних наслідків у вигляді підриву суспільної довіри до суду.

Велика Палата Верховгого Суду не приймає доводи скаржника про неврахування ВРП при ухваленні Рішення висновків її Дисциплінарної палати щодо відмови у притягненні судді Архіпової С.В. до дисциплінарної відповідальності, викладених у рішенні від 22 березня 2017 року № 544/3дп/15-17, оскільки це рішення ухвалено у дисциплінарному провадженні щодо судді, предметом дослідження у якому не було питання наявності визначених частиною дев'ятнадцятою статті 79 Закону № 1402-VІІІ підстав для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду. Викладені у рішенні Дисциплінарної палати ВПР висновки за встановлення ВПР обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у разі призначення судді Архіпової С.В., та за наявності у цього органу обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики, не мали значення при прийнятті Рішення.

Стосовно посилання позивача на вказівку у постанові слідчого від 26 січня 2017 року про закриття кримінального провадження на відсутність у діях судді Архіпової С.В. складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 375 Кримінального кодексу України, слід зазначити, що кримінальна й дисциплінарна відповідальність є різними видами відповідальності, і з'ясування у кримінальному провадженні питання наявності передумов для притягнення судді до кримінальної відповідальності не пов'язано зі здійсненням ВРП у межах її повноважень оцінки дій судді при розгляді конкретної справи.

ОСОБА_3 просила апеляційний суд врахувати отриману нею вже після розгляду справи від Харківської міської ради інформацію, яка з урахуванням поданих раніше довідок голови Харківського окружного адміністративного суду свідчить про проведення у м. Харкові в період з 21 листопада 2013 року по 11 квітня 2014 року щонайменше 144 масових заходів, питання щодо проведення 21 з яких було предметом розгляду у Харківському окружному адміністративному суді з ухваленням рішень про задоволення позовів щодо обмеження права на мирні зібрання. Наведене, на думку позивача, спростовує висновок члена ВРП про фактичну заборону суддею Архіповою С.В. внаслідок прийняття постанови від 26 листопада 2013 року всіх мітингів на території м. Харкова, який було покладено в основу Рішення.

Надаючи оцінку наведеним обставинам, Велика Палата зазначає, що проведення згаданих заходів та ухвалення в інших справах рішень про можливість їх проведення не пов'язане з колом вирішуваних у справі № 820/11707/13-апитань та з наслідками прийняття у ній постанови від 26 листопада 2013 року. Інформація щодо проведення згаданих масових заходів не спростовує висновків ВРП (її члена) щодо характеру встановленої суддею у названій постанові заборони чи висновку щодо допущених при її прийнятті порушень.

Не спростовують таких висновків і отримані ОСОБА_3 у 2016-2017 рокахподяки «За активну життєву позицію та вагомий особистий внесок у справу забезпечення життєдіяльності та небайдужість до учасників АТО» від ГО «Всеукраїнський союз ветеранів АТО», які вочевидь позитивно характеризують позивача як людину й громадянина, проте не впливають на оцінку професійної діяльності судді у минулому.

Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність доводів позивача щодо дискримінаційного характеру Рішення, оскільки незастосування наслідків неправосудності судових рішень, постановлених окремими суддями, в порядку відповідних встановлених законом процедур не може вважатись правовою підставою для незастосування таких наслідків до позивача. Крім того, не можуть бути оцінені судом припущення на обґрунтування дискримінації про можливі наслідки встановлених порушень при розгляді справи № 820/11707/13-а, якби суддя на той час обіймала посаду судді безстроково.

Крім того, мотиви, з яких виходила ВРП, приймаючи Рішення, не дають Великій Палаті Верховного Суду підстав для висновку про його політичну ангажованість, оскільки висновки ВРП про наявність передумов для відмови у внесенні Президентові України подання про призначення ОСОБА_3 на посаду судді, а саме наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності цього кандидата критерію доброчесності чи професійної етики та обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням, пов'язані лише з порушенням суддею при обмеженні права на мирні зібрання Конституції України та положень Конвенції.

Не спростовують правильності таких висновків й інші викладені в апеляційній скарзі доводи позивача.

Ураховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про законність і обґрунтованість оскаржуваного ОСОБА_3 Рішення ВРП ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального й процесуального права.

Тому відповідно до частини першої статті 316 КАС апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 7 лютого 2018 року - без змін.

Керуючись статтями 243, 250, 266, 308, 312, 315, 316, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 7 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття й оскарженню не підлягає.

У повному обсязі постанову складено 2 травня 2018 року.

Головуючий В.С. Князєв
Суддя-доповідач О.Б. Прокопенко
Судді: Н.О. Антонюк Н.П. Лященко
С.В. БакулінаЛ.І. Рогач
Д.А. ГудимаІ.В. Саприкіна
В.В. БританчукО.М. Ситнік
О.С. ЗолотніковВ.Ю. Уркевич
Л.М. ЛобойкоО.Г. Яновська