Справа № 9901/556/18
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

14 травня 2018 року

Київ

справа №9901/556/18

адміністративне провадження №П/9901/556/18

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шипуліної Т.М. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій, скасування рішення, визнання рішення нечинним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Вищої ради правосуддя, у якому просив:

визнати протиправними дії Вищої ради правосуддя, яка не вжила заходів для належної перевірки викладених фактів та обставин ознак дисциплінарного проступку судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_3;

скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 20.03.2018 про скасування рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02.11.2017 №3549/1дп/15-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_3;

захистити права позивача для забезпечення функціонування судової влади на засадах підзвітності перед суспільством, з дотриманням норм професійної етики в діяльності суддів, для відстоювання своїх прав і законних інтересів шляхом їх визнання окремим пунктом рішення;

визнати рішення Вищої ради правосуддя від 20.03.2018 нечинним повністю.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02.11.2017 №3549/1дп/15-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_3 відповідає вимогам Конституції України та законів України, а тому його скасування рішенням Вищої ради правосуддя від 20.03.2018 є протиправним.

Відповідно до частини четвертої статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Суд дослідив матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій, скасування рішення, визнання рішення нечинним та дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття провадження по справі з огляду на таке.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 №19-рп/2011 «У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини)» Конституційний Суд України зазначив: «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України».

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 зазначив: «поняття «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст».

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим».

Згідно з частиною першою статті 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 №1798-VIII суддя, щодо якого ухвалено рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі має право оскаржити відповідне рішення до Вищої ради правосуддя.

Скаржник має право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до Вищої ради правосуддя за наявності дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 №1798-VIII рішення Вищої ради правосуддя, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;

3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання Вищої ради правосуддя - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону;

4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Частиною другою статті 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 №1798-VIII встановлено, що право на оскарження до суду рішення Вищої ради правосуддя, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, має суддя, щодо якого було ухвалено відповідне рішення, та скаржник, якщо рішення Вищої ради правосуддя ухвалене за його скаргою.

Таким чином, скаржник має право на оскарження до суду рішення Вищої ради правосуддя, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, тільки якщо скарга на таке рішення Дисциплінарної палати подана саме ним.

Як встановлено з матеріалів позовної заяви, рішення Вищої ради правосуддя від 20.03.2018 №840/0/15-18 «Про скасування рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02.11.2017 №3549/1дп/15-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_3» прийняте за результатами скарги судді, щодо якого було ухвалено відповідне рішення Першої Дисциплінарної палати - ОСОБА_3.

Тобто, в даному випадку право на оскарження рішення Вищої ради правосуддя від 20.03.2018 №840/0/15-18 має тільки суддя, до якого було ухвалено відповідне рішення.

Натомість, скаржник - ОСОБА_1 в даному випадку не має права на оскарження рішення Вищої ради правосуддя від 20.03.2018 №840/0/15-18 «Про скасування рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02.11.2017 №3549/1дп/15-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_3».

Суд також звертає увагу, що позовні вимоги про визнання протиправними дій Вищої ради правосуддя та захист прав позивача обґрунтовуються ОСОБА_1 саме протиправністю рішення Вищої ради правосуддя від 20.03.2018 №840/0/15-18.

Заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги щодо визнання нечинним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 20.03.2018 №840/0/15-18 «Про скасування рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02.11.2017 №3549/1дп/15-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Вищого адміністративного суду України ОСОБА_3», що за законом в даному випадку не оскаржується, а також фактично оспорення дій Вищої ради правосуддя при прийнятті відповідного рішення - дають підстави для висновку, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Аналогічну правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №9901/389/18 (провадження №11-284сап18).

Зважаючи на обставини, у зв'язку з якими позивач звернувся до адміністративного суду із вказаним позовом і наведене вище правове регулювання цих правовідносин, суд вважає, що у відкритті провадження у справі слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 22, 170, 243, 248, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправними дій, скасування рішення, визнання рішення нечинним.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

...........................

Т.М. Шипуліна,

Суддя Верховного Суду