Справа № 813/6502/13-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

08 травня 2018 року

Київ

справа №813/6502/13-а

адміністративне провадження №К/9901/7365/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гімона М.М.,

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Кочерги В.П.

учасники судового процесу:

представники відповідача-1: Калюжний А.П., Гром А.М.

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2016 року (головуючий суддя Бруновська Н.В., судді: Костів М.В., Шавель Р.М.) у справі №813/6502/13-а за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи: Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи: Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якому просив зобов`язати відповідачів вчинити дії по оформленню документів і виплатити грошову допомогу згідно Постанови Кабінету Міністрів України №499 від 28.05.2008 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» (далі Порядок №499).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16 січня 2014 року позов задоволено. Зобов`язано Львівський обласний військовий комісаріат та Міністерство оборони України вчинити дії по оформленню документів та виплатити позивачу грошову допомогу згідно Порядку №499.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2016 року постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову про відмову в позові.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що згідно архівної довідки, виданої Управлінням внутрішніх військ МВС Республіки Білорусь від 30 листопада 1992 року №10/1479, за архівними документами в/ч НОМЕР_1 сержант ОСОБА_1 виконував службово-бойові завдання з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 30-ти кілометровій зоні Брагинського району Гомельської області у період з 30 січня 1987 року по 7 червня 1987 року.

Згідно постанови Військово-лікарської комісії ГУМВС України у Львівській області №2 від 26.01.2011р. №21/2, захворювання позивача визнано таким, що пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

16 листопада 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Личаківсько-Шевченківсько-Залізничного об`єднаного райвійськкомату м.Львова про вчиненню дій по виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю та втратою здоров`я під час виконання службових обов`язків у період проходження служби.

Проте, у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю та втратою здоров`я під час виконання службових обов`язків у період проходження служби йому було відмовлено.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 5 червня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправними дії Личаківсько-Шевченківсько-Залізничного об`єднаного райвійськомату м.Львова, щодо відмови в задоволенні вимог, викладених у заяві ОСОБА_1 про проведення виплати одноразової грошової допомоги в порядку передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України № 499 від 28.05.2008 року та зобов`язано Личаківсько-Шевченківсько-Залізничний об`єднаний райвійськомат м.Львова передати заяву ОСОБА_1 про проведення виплати одноразової грошової допомоги в порядку передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України № 499 від 28.05.2008 року ІНФОРМАЦІЯ_2 для розгляду в межах його компетенції.

Листом від 29 липня 2013 року №4222 Львівський обласний військовий комісаріат відмовив позивачу у оформленні документів на отримання одноразової грошової допомоги, посилаючись на те, що на момент участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС позивач проходив строкову військову службу у військовому підрозділі, який підпорядковувався Міністерству внутрішніх справ, а не Міністерству оборони.

Позивач звертався до МО України з приводу виплати такої допомоги, на що Департамент фінансів Міністерства оборони України надав відповідь №248/3/6/1542/418 від 18 березня 2013 року, у якій зазначив, що оскільки позивач проходив службу та звільнений з органів внутрішніх справ, питання виплати одноразової допомоги в разі настання інвалідності відноситься до компетенції Міністерства внутрішніх справ.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року у справі №2а-9590/12/1370, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, ГУ МВСУ у Львівській області, Міністерства оборони України про зобов`язання здійснити виплату грошової допомоги відмовлено. З урахуванням встановлених фактичних обставин справи та норм діючого законодавства суди дійшли висновку про безпідставність позовних вимог позивача до Міністерства внутрішніх справ України та ГУ МВСУ у Львівській області. Водночас суди звернули увагу, що у зв`язку із встановленням йому групи інвалідності, позивач не позбавлений права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 6 ст. 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

З посиланням на встановлені обставини, суд першої інстанції у даній справі дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, обґрунтовуючи своє рішення тим, що оскільки захворювання позивача, що стали підставою встановлення групи інвалідності, пов`язане з виконання службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС під час проходження строкової служби у в/ч НОМЕР_1 , позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, що передбачена Порядком №499.

Апеляційний суд не погодився з таким висновком суду першої інстанції, мотивуючи своє рішення тим, що така допомога виплачується особам, звільненим із строкової військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження. Оскільки позивач звільнений зі строкової військової служби у 1987 році, тобто, пройшло більш ніж 25 років після звільнення, а інвалідність отримав 3 лютого 2012 року, підстави для задоволення позову відсутні.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить постанову апеляційного суду скасувати, а постанову суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що законодавством передбачено право на отримання допомоги у разі встановлення інвалідності і після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби. Також зазначає, що у справі №2а-9590/12/1370 суди встановили повноваження щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно до ч. 6 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011).

У відзиві на касаційну скаргу Міністерство обороно України, посилаючись на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін. Також зазначає, що позивач не був військовослужбовцем Збройних Сил України, проходив службу, в тому числі і строкову, та звільнений з органів внутрішніх справ, у зв`язку з чим питання щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю відноситься до компетенції Міністерства внутрішніх справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

З огляду на встановлені судами обставини, колегія суддів вважає, що суди не звернули уваги на наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон №2232).

Відповідно до статті 41 цього Закону (у редакції, чинній на час звернення позивача до відповідача) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом №2011-ХІІ.

Станом на час виникнення спірних правовідносин, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори була врегульована статтею 16 Закону №2011.

Отже, наведені норми законодавства закріплювали право на отримання одноразової грошової допомоги саме громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 у 1985-1987 роках проходив строкову військову службу, зокрема у військовій частині НОМЕР_1 , яка входила до складу внутрішніх військ МВС. Відповідно до архівної довідки управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ Республіки Білорусь від 30 листопада 1992 року (на підставі архівних документів військової частини НОМЕР_1 ) позивач виконував службово-бойові задачі по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 30-ти кілометровій зоні Бригінського району Гомельської області з 30 січня по 07 червня 1987 року.

З 07 червня 1993 року по 31 грудня 2010 року проходив службу в органах внутрішніх справ, з якої був звільнений через хворобу.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про міліцію», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до виконання завдань по охороні громадського порядку, громадської безпеки і боротьбі із злочинністю в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть залучатись інші працівники органів внутрішніх справ, військовослужбовці внутрішніх військ. На них, а також на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Отже, на військовослужбовців внутрішніх військ, що виконували завдання по охороні громадського порядку, громадської безпеки, зокрема, і під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, поширюються гарантії соціального захисту працівників міліції.

Частиною шостою статті 23 Закону України «Про міліцію» передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Положення частин третьої - дев`ятої цієї статті поширюються на осіб, залучених до заходів щодо охорони громадського порядку і боротьби із злочинністю, а також на пенсіонерів міліції (частина десята статті 23 Закону).

Відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» Кабінет Міністрів України постановою від 12 травня 2007 року № 707 затвердив Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції.

Отже, при вирішенні питання про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, не підлягають застосуванню норми статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки позивач не є військовослужбовцем і проходив строкову службу в органах внутрішніх справ.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх не регулюють.

Посилання позивача на те, що право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ч.6 ст.16 Закону №2011 встановлено судовими рішеннями у справі №2а-9590/12/1370, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, по-перше, предметом розгляду у цих справах було право позивача на отримання одноразової грошової допомоги від Міністерства внутрішніх справ, а не Міністерства оборони України, а по-друге, з огляду на додаткові пояснення надіслані позивачем Верховному Суду, вказані судові рішення скасовані постановою Вищого адміністративного суду України від 1 червня 2016 року і зобов`язано ГУ МВС України у Львівській області розглянути подану позивачем заяву та прийняти рішення відповідно до Порядку №707.

Відповідно до частини першої статті 351 КАС підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку по суті спору, проте помилково застосував норми права, які не регулюють спірні правовідносини, суд касаційної інстанції вважає за необхідне змінити рішення суду апеляційної інстанції, виключивши з мотивувальної частини обґрунтування із посиланням на відсутність у позивача права на отримання спірної допомоги згідно частини шостої ст.16 Закону №2011 з огляду на встановлення йому інвалідності більш ніж через три місяці після звільнення.

Керуючись статтями 344, 351, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 лютого 2016 року у справі №813/6502/13-а змінити в частині обґрунтування висновків суду. В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 10 травня 2018 року.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду