Справа № 813/4332/17
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2018-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 813/4332/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М. розглянув в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі ліквідаційної комісії, Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Міністерство внутрішніх справ України, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 28.11.2017 звернулась до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі ліквідаційної комісії, Головного управління Національної поліції у Львівській області. Позивачка уточнила позовні вимоги (заява від 12.01.2018, а.с.53-56) та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 1102 від 20.11.2017 голови ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про звільнення з органів внутрішніх справ слідчого СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_1 з 07.11.2015;

- поновити ОСОБА_1 на роботі слідчого СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області;

- у зв'язку з ліквідацією підприємства на підставі частини третьої статті 184 КЗпП України зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області працевлаштувати (запропонувати роботу) ОСОБА_1 на аналогічній посаді в Головному управлінні Національної поліції у Львівській області;

- стягнути на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 26.06.2017 до дати винесення судового рішення.

Позивачка обґрунтовує позовні вимоги (а.с.4-10, 53-56) тим, що на виконання Закону України «Про Національну поліцію» 16.09.2015 Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» № 730, відповідно до якої вирішив ліквідувати ГУ МВС України у Львівській області та утворити ГУ Національної поліції у Львівській області. Вважає, що оскільки новостворена «поліція» створена для раніше виконуваних функцій «міліції», звільняючи позивачку за п.64 «г» Положення (через скорочення штатів) відповідач не вжив заходів щодо її працевлаштування та не запропонував жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції. Зазначає, що скерований нею рапорт в ГУ Національної поліції у Львівській області про її бажання продовжити службу у Національній поліції залишився проігнорований відповідачем. Позивачка звертає увагу суду на той факт, що ГУ МВС України у Львівській області вже вдруге порушило її конституційне право на працю та на материнство. Наказом № 831 о/с від 06.11.2015 її було звільнено з посади за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів). Рішенням суду від 26.06.2017 у справі № 813/2546/16 цей наказ було скасовано як протиправний, позивачку поновлено на посаді. 20.11.2017 голова ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на виконання рішення суду скасував наказ №831о/с від 06.11.2015 та поновив ОСОБА_1 на посаді з 07.11.2015. Того ж дня, 20.11.2017, голова ліквідаційної комісії прийняв наказ № 1102, яким знову звільнив ОСОБА_1 з посади з 07.11.2015 через скорочення штатів. Посилається на те, що відповідач при прийнятті оскаржуваного наказу знову не врахував той факт, що на момент звільнення позивачка перебувала у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами, є матір'ю дитини віком до трьох років і на неї поширюються спеціальні гарантії, визначені статтею 184 Кодексу законів про працю України. Наполягає на дотриманні відповідачем-1 вимог трудового законодавства щодо обов'язку її подальшого працевлаштування та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - ГУ МВС України у Львівській області, відповідач-1) позов не визнає. Представник відповідача-1 подав відзив (а.с. 123-125), просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. У своїх запереченнях покликається на те, що при звільненні ОСОБА_1 було враховано відсутність посад та процес припинення юридичних осіб територіальних органів МВС України на підставі постанови КМ України № 730 від 16.09.2015. Стверджує, що відповідач-1 не зобов'язаний був пропонувати позивачці посади, що знаходяться в штаті іншої самостійної юридичної особи.

Головне управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУНП у Львівській області, відповідач-2) відзиву на позов не подало. Представник відповідача-2 звернув увагу суду на той факт, що позов не містить вимог до відповідача-2.

Ухвалою від 08.02.2018 суд залучив до участі у справі Міністерство внутрішніх справ України (далі - МВС України, третя особа) як третю особу на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. МВС України подало суду пояснення на позов (а.с. 82-85) та зазначило, що на підставі пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» втратив чинність Закон України «Про міліцію», у зв'язку з чим у позивачки припинилися правові стосунки, пов'язані із проходженням служби в органах внутрішніх справ. Оскільки позивачка у трудових (службових) відносинах з МВС України не перебувала, відтак у третьої особи не має підстав та повноважень поновити права ОСОБА_1 Оскільки МВС України не має можливості подальшого використання на службі колишнього працівника ОСОБА_1 у зв'язку із повною ліквідацією органів внутрішніх справ, скороченням всіх посад в штаті МВС України та припиненням фінансування вказаних посад, третя особа вважає звільнення позивачки законним та обґрунтованим.

Позивачка та представники сторін в судове засідання 07.05.2018 не прибули. Позивачка подала суду заяву про розгляд справи без її участі.

З огляду на ці обставини суд на підставі частини дев'ятої статті 205 КАС України ухвалив завершити розгляд справи та постановити рішення в порядку письмового провадження.

Суд дослідив заяви учасників справи по суті спору, з'ясував зміст позовних вимог та заперечень на позов, дослідив долучені до матеріалів справи докази та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивачка) з 16.08.2008 прийнята на службу в органи внутрішніх справ (а.с. 34). З липня 2014 року перебувала на посаді слідчого слідчого відділення Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області.

Позивачці на підставі статті 17 Закону України «Про відпустки» та наказу № 66о/с від 03.09.2015 було надано оплачувану відпустку у зв'язку із вагітністю та пологами з 07.09.2015 по 11.01.2016 (а.с. 27).

06.11.2015 начальник ГУ МВС України у Львівській області видав наказ № 831 о/с, яким ОСОБА_1 звільнив з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів).

Позивачка оскаржила цей наказ в судовому порядку та просила суд:

- визнати протиправним рішення про звільнення з органів МВС слідчого СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_1;

- поновити на роботі слідчого СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області та у зв'язку з ліквідацією підприємства відповідно до п. 9, 12 Розділу XI ЗУ "Про Національну поліцію" перевести (призначити) на роботу старшого лейтенанта поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, та вважати ОСОБА_1 такою, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років;

- зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі ліквідаційної комісії внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 щодо звільнення, як такий, що не відповідає дійсності, або такий, що прийнятий з порушенням закону;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року до дати винесення судового рішення;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі допомоги у зв'язку із вагітністю та пологами.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду № 813/2546/16 від 26.06.2017, що набрала законної сили 13.09.2017, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправним на скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській області від 06.11.2015 № 831 о/с «Про звільнення» в частині звільнення ОСОБА_1;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області з 07.11.2015;

- стягнуто грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 26.06.2017 у сумі 64542,14 грн.

20.11.2017 голова ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області наказом № 1101 о/с скасував наказ ГУ МВС України у Львівській області № 831о/с від 06.11.2015 в частині звільнення ОСОБА_1 та поновив її на посаді слідчого слідчого відділення Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області з 07.11.2015 (а.с. 30).

Того ж дня, 20.11.2017, голова ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області видав наказ № 1102о/с про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 07.11.2015 (а.с. 36).

При прийнятті рішення суд керується такими правовими нормами:

Згідно з статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), який набрав чинності 07.11.2015 року.

Відповідно до пункту 1 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Згідно з пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580 з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580 працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Як визначено абзацом першим пункту 10 цього ж розділу, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Згідно з абзацом другим цього пункту указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

При цьому, слід зазначити, що наведені пункти набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону України «Про Національну поліцію», який опублікований 06.08.2015 у газеті «Голос України» №141-142.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки регулюється Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

Відповідно до пункту 10 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з пунктом 17 Положення № 114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Стаття 184 КЗпП України визначає гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей.

Відповідно до абзацу третього цієї статті звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» постановлено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1; ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2.

При прийнятті рішення суд виходить з таких мотивів:

Відповідно до пункті 10-11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580 працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Водночас, приписами Положення №114 та нормами КЗпП України передбачено певні права та гарантії для вагітних жінок і матерів з числа осіб рядового і начальницького складу. За приписами частини третьої статті 184 КЗпП звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, у разі ліквідації підприємства, установи, організації, допускається лише з обов'язковим працевлаштуванням.

Відповідно до наказу № 66о/с від 03.09.2015, ОСОБА_1 з 07.09.2015 по 11.01.2016 перебувала в оплачуваній відпустці у зв'язку із вагітністю та пологами. Позивачка є матір'ю дитини віком до трьох років, тому на неї поширюються гарантії, передбачені ст. 184 КЗпП України.

ГУ МВС України у Львівській області звільнило позивачку з органів внутрішніх справ в Запас збройних сил за пунктом «г» пункту 64 Положення №114 (через скорочення штатів) з 07.11.2015.

Пленум Верховного суду України в постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 роз'яснив, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 04.03.2014 року у справі №21-8а14, від 27.05.2014 року у справі №21-108а14, від 28.10.2014 у справі №21-484а14 ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Суд враховує, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26.06.2017 у справі № 813/2546/16 скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській області від 06.11.2015 № 831 о/с в частині звільнення позивачки та поновлено її на посаді слідчого слідчого відділення Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області з 07.11.2015. В мотивувальній частині рішення суд з посиланням на частину третю статті 184 КЗпП України вказав відповідачу на законодавчу заборону роботодавцю звільняти жінку, яка має дітей віком до трьох років, та про обов'язок здійснити обов'язкове працевлаштування у випадку необхідності звільнення через скорочення штатів. При цьому суд вказав, що законодавство України передбачає можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, на яку покладається повноваження (завдання) установи, що ліквідується; це не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Відповідач-1 виконав цю постанову суду 20.11.2017, поновивши ОСОБА_1 на раніше займаній посаді слідчого, що станом на цю дату є скороченою; в той же день видав наказ № 1102 о/с, що за змістом є ідентичним скасованому судом наказу № 831 від 06.11.2015, знову звільнив ОСОБА_1 з органів внутрішніх справи з 07.11.2015. Суд констатує, що відповідач-1 не вживав будь-яких заходів з метою працевлаштування позивачки, оскільки доказів протилежного суду не надано. Ця обставина свідчить про те, що при прийнятті наказу №1102о/с від 20.11.2017 відповідач-1 не виконав вимог ст. 184 КЗпП щодо необхідності вжиття заходів для працевлаштування позивачки. Суд вважає таку поведінку відповідача-1 недобросовісною, оскільки в мотивувальній частині рішення суду у справі №813/2546/16 йому було детально роз'яснено його обов'язки щодо ОСОБА_1 Відповідач-1 скористався тим, що такі вказівки суду містилися в мотивувальній, а не резолютивній частині рішення суду та виконав його лише про людське око, не відновивши порушених прав ОСОБА_1 Відтак, суд вважає, що повторне звільнення позивачки за таких обставин порушує законодавчі гарантії щодо прав позивачки, визначені частиною третьою статті 184 КЗпП. Тому наказ від 20.11.2017 №1102о/с про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з 07.11.2015 є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Суд враховує той факт, що посада слідчого слідчого відділення Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області скорочена, триває процес припинення юридичних осіб територіальних органів МВС України на підставі постанови КМУ № 730 від 16.09.2015. Процедура припинення ГУМВС України в Львівській області не завершена, цей орган станом на дату розгляду справи зареєстрований як юридична особа публічного права. Одночасно суд не може не враховувати досвід виконання рішення суду у справі № 813/2546/16 та той факт, що рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на раніше займаній та вже скороченій посаді не призводить до відновлення її прав.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, - тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Вирішуючи питання про обрання ефективного способу відновлення порушених відповідачем-1 прав ОСОБА_1, суд дослідив практику касаційного суду та з'ясував, що ситуація позивачки (колишньої працівниці територіального органу МВС, на яку на момент вивільнення у зв'язку із скороченням в листопаді 2015 посади поширювалися гарантії статті 184 КЗпП України) не є унікальною, - аналогічні спори вже розглянуто Верховним Судом як судом касаційної інстанції (постанови № 804/16190/15 від 18.04.2018, № 805/771/16-а від 16.04.2018, № 820/2510/16 від 11.04.2016, № 820/11570/15 від 14.03.2015 та інші).

Верховний Суд, оцінюючи застосування судами норм матеріального права у цій категорії спорів, наголосив, що орган, який здійснював працевлаштування особи до органів внутрішніх справ та, відповідно, її вивільнення, зобов'язаний вжити заходи щодо обов'язкового працевлаштування цієї особи; належним та повним способом захисту прав позивачки є зобов'язання відповідача (Головного управління МВС в області) вжити заходів щодо обов'язкового її працевлаштування. Суд враховує ці правові висновки Верховного Суду. Оскільки ОСОБА_1 проходила службу на посаді слідчого в структурному підрозділі Головного управління МВС України у Львівській області, тому саме цей орган, який здійснював працевлаштування позивачки до органів внутрішніх справ та, відповідно, її вивільнення, зобов'язаний вжити заходи щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_1 Тому належним способом захисту порушених прав позивачки є зобов'язання Головного управління МВС України у Львівській області вжити заходів щодо обов'язкового працевлаштування позивачки.

При цьому суд не втручається в дискреційні повноваження відповідача-1 та відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов'язання відповідача-1 працевлаштувати її саме у певному конкретному підрозділі/посаді ГУ НП у Львівській області. Суд вважає, що відповідач-1 в цих правовідносинах має широкі межі розсуду і на цій стадії втручання суду в реалізацію роботодавцем цього розсуду було б надмірним.

Згідно з частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки суд дійшов висновку про необхідність скасування наказу № 1102 від 20.11.2017 про звільнення ОСОБА_1 з посади як незаконного, слід розглянути питання про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Для визначення розміру середнього заробітку на час працевлаштування застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Відповідно до довідки про доходи розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 перед звільненням за вересень 2015 року становив 3112,78 грн., за жовтень 2016 року - 3470,70 грн., усього - 6583,48 грн. Середньоденне грошове забезпечення позивачки згідно вказаної довідки, складає 107,93 грн.

Суд враховує, що постановою Львівського окружного адміністративного суду у справі №813/2546/16 від 26.06.2017 ОСОБА_1 було поновлено на посаді та в цій частині рішення допущено до негайного виконання, а також стягнено на її користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 (дата звільнення) по 26.06.2017 (дата постановлення рішення суду) у сумі 64542,14 грн. (107,93 грн/день*598 календарних днів). Це рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконане шляхом винесення відповідного наказу 20.11.2017. Отже, період з 26.06.2017 по 20.11.2017 є періодом затримки виконання судового рішення у справі №813/2546/16. В межах цього провадження суд не вирішує питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання іншого судового рішення, тому вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за цей період не підлягають до задоволення.

20.11.2017 відповідач-1 знову прийняв наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади. Враховуючи висновок суду про необхідність скасування цього наказу як незаконного, період вимушеного прогулу позивачки згідно цього наказу становить 168 днів (з 21.11.2017 по 07.05.2018). Грошове забезпечення за час вимушеного прогулу складає 18132,24 грн. (107,93 грн/день * 168 днів) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов'язкових платежів. Ця сума підлягає стягненню з ГУ МВС у Львівській області на користь ОСОБА_1

Вирішуючи питання щодо позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області суд враховує, що позивачка наполягала на статусі цього органу як співвідповідача за її позовом, проте так і не змогла чітко сформулювати позовних вимог до нього. З огляду на це процесуальна позиція ОСОБА_1 щодо статусу ГУ НП у Львівській області як відповідача-2 та зміст її вимог до цього відповідача залишилися незрозумілими та безпідставними, тому суд повинен відмовити в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць. З огляду на ці норми КАС України рішення суду в частині та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 3291,74 грн. підлягає негайному виконанню.

Питання про розподіл судових витрат за приписами статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивачка згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 19-20, 22, 25-26, 90, 229, 241-246, 250, 251, 255, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

задовольнити позов частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 1102 о/с від 20.11.2017 «Про звільнення», яким звільнено з 07.11.2015 з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) старшого лейтинанта міліції ОСОБА_1 слідчого слідчого відділення Залізничного РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області.

Зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (79007, м. Львів, пл. Генерала Григоренка, буд. 3, ідентифікаційний код 08592247) вжити заходи щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 21.11.2017 по 07.05.2018 в сумі 18132 (вісімнадцять тисяч сто тридцять дві) гривні 24 коп., з утриманням з цієї суми податків та інших обов'язкових платежів.

Рішення в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 3291 (три тисячі двісті дев'яносто одна) гривня 74 коп. звернути до негайного виконання.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Судові витрати не розподіляти.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, що постановив рішення, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 10.05.2018.

Суддя Москаль Р.М.