Справа № 335/12755/17
Суддя: Рибалко Н. І.
Дата ухвалення: 2018-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» травня 2018 року м. Запоріжжя

Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Рибалко Н.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, в якому просила суд визнати протиправними та скасувати рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про відмову в призначені пільгової пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 за № 13-1770/05 від 26.05.2017 року. Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя призначити, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсію за вислугу років на пільгових умовах, відповідно до п. е ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», на підставі вже наданих документів з 17.05.2017 року. Стягнути з Центральне об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме витрати на правову допомогу в сумі 1500,00 грн.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2017 року відкрито скорочене провадження у даній справі.

13.11.2017 року до суду надійшли заперечення на позовну заяву від Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, в яких відповідач просить у задоволенні позову відмовити, у тому числі, з тих підстав, що зазначена у трудовій книжці назва закладу (ТОВ «Фірма Вітадент ЛТД», де позивач працювала медичною сестрою не відповідає Порядку №385.

Ухвалою від 23.11.2017 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху, позивачеві надано строк для усунення недоліків позовної заяви, а саме - сплати судового збору.

Ухвалою від 19.01.2018 року продовжено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

05.02.2018 року до суду надійшов відзив від відповідача, в якому позивач просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на відсутність законних підстав для задоволення вимог позивача.

Розгляд справи відбувався на підставі ч.4 ст.229 КАС України. Від позивача та представника відповідача до суду надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Дослідивши наявні в матеріалах докази, суд приходить до наступного висновку.

Статтею ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.52 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно;6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При вирішенні цієї справи суд керується принципом верховенства права (ст.8 Конституції України, ст.2 КАС України), відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст.3,21,24 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 записів № 1-7 та №10-14 в період з 05.08.1985 року по 18.03.1996 року та в період з 25.05.1996 року по 28.04.2017 року, була працівником охорони здоров'я, працювала на посаді медичної сестри з повним робочим днем.

Перелік закладів і установ освіти, охорониздоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року за N 909.

Згідно з розділом 2 до закладів і установ охорони здоров'я, серед іншого, відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

При цьому, як зазначено у частині першій статті 3 Закону №2801, до закладів охорони здоров'я відносяться юридичні особи будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлені підрозділи, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Порядок і умови створення закладів охорони здоров'я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної практики, виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами визначаються актами законодавства України.

Пунктом 1 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року N 765 встановлено, що акредитація закладу охорони здоров'я (далі - акредитація) - це офіційне визнання наявності у закладі охорони здоров'я умов для якісного, своєчасного, певного рівня медичного обслуговування населення, дотримання ним стандартів у сфері охорони здоров'я, відповідності медичних (фармацевтичних) працівників єдиним кваліфікаційним вимогам.

Виходячи з положень зазначених нормативних актів, заклад офіційно набуває статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Саме такий висновок щодо застосування вище згаданих норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року (Справа N 21-241а13).

17.05.2017 року ОСОБА_1 звернулася до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя із заявою встановленого зразка про призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до п. е ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», надавши всі необхідні документи.

Рішенням Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя № 13-1770/05 від 26.05.2017 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пільгової пенсії, з посиланням на те, що заклади в яких позивач працювала не є закладами охорони здоров'я, пільговий стаж складає 19 років 07 місяців 18 днів, а також у зв'язку з відсутністю наданих документів вичерпної інформації про характер виконуваної роботи. Підставою для відмови у зарахуванні до пільгового періоду період з 05.08.1985 року по 18.03.1996 року та період з 25.05.1996 року по 28.04.2017 року.

На запит суду з метою встановлення обставин, на які посилався відповідач в якості заперечень проти позову, до суду від ТОВ «Фірма «Вітадент, ЛТД» надійшла інформація, що ОСОБА_1 працювала на ТОВ «Фірма «Вітадент, ЛТД» на посаді медичної сестри з 25 травня 1996 року (наказ № 24-к від 25.05.1999р) по 07 квітня 2008 року (наказ № 20-к від 07.04.2008 року). Юридична адреса станом на 07.04.2008 р.: м.Запоріжжя, вул. Анголенко,14-в. Постановою КМУ № 765 від 15.07.1997 року було затверджено «Порядок акредитації закладу охорони здоров'я». На підприємстві перша акредитація пройшла 21.12.1999 року, що підтверджено Акредитаційними сертифікатами серії МЗ№005985 (термін дії 06.09.2005 по 06.09.2008, МЗ№005236 (термін дії 06.12.2002 по 06.12.2005 р) МЗ № 001249 ( термін дії з 21.12.1999 року по 21.12.1999 року).

Посада медичної сестри, відповідно до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на це право на пенсію за вислугу років (затверджено Постановою КМУ № 909 від 04.11.1993) відноситься до передбачених п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають на пенсію за віком незалежно від місця останньої роботи: е) працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення працівників і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та цієї дати:

з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;

з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;

з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;

з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;

з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;

з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;

з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;

з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;

з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення (Пункт "е" статті 55 доповнено абзацом дванадцятим згідно із Законом N 911-VІІІ від 24.12.2015 ).

На пільгових умовах мають право на пенсію за вислугу років, відповідно до п. 2 Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років: лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), що працюють: Лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби санепідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, о підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Як вказує п. 20 Постанови Кабінету Міністрів України № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Таким чином, надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організації або їх правонаступників потрібно виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів ній.

Записами у трудовій книжці ОСОБА_1, а саме №1-7 га №10-14, встановлено, що позивач працювала 31 рік 04 місяці 02 днів на посаді медичної сестри, за умовами праці вказана професія надає право на пільгове пенсійне забезпечення за вислугою років. Вказаного пільгового стажу роботи достатньо для призначення ОСОБА_1 пільгової пенсії, оскільки її стаж складає 10 років 05 місяців 13 днів на посаді медичної сестри до 1996 року та 20 років 10 місяців і на посаді медичної сестри до 28.04. 2017 року, 31 років 04 місяці 02 днів за весь період, загальний стаж роботи на посаді передбаченій Постановою КМУ № 909 від 04.11.1993 року складає більше ніж 26 років 6 місяців, виходить зменшення пенсійного віку повинно бути після досягнення 55 років, тобто право на пенсію Позивачем набуто з ІНФОРМАЦІЯ_2.

Тобто, у період з 05.08.1985 року по 18.03.1996 року та в період з 25.05.1996 року по 28.04.2017 року, спеціальність та посада медичної сестри, на якій позивач працювала, відносилася і відноситься до посад які надають пільгове право по вислузі років, але у зв'язку з тим, що управління Пенсійного фонду України не врахувало до пільгового стажу позивача вищевказані періоди роботи, тим самим необґрунтовано відмовило в призначенні пенсії за віком за вислугу років, позбавили можливості отримувати пенсію на яку позивач має право.

Підтверджувати наявний пільговий стаж іншими документами, окрім трудової книжки, та надавати уточнюючі довідки про атестацію робочих місць на підприємстві позивач не зобов'язана. Будь-яких конкретних посилань на невідповідність запису в трудовій книжці щодо пільгового стажу відповідачем не наведено та не вказано.

Суд зазначає, що жодним нормативним актом не може бути зменшено або скасовано трудовий стаж позивача, який підтверджено відповідними документами.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зі змісту ч. 3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч. 3 ст. 46 Конституції України випливає, що кожна особа людина має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Оцінюючи дії відповідача на відповідність критеріям зазначеним в ч. 2 ст. 2 КАС України, та враховуючи, що відповідач не довів правомірності відмови в призначенні пенсії позивач, у суд прийшов до висновку, що відмова Відповідача в зарахуванні Позивачу до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, періодів роботи з 05.08.1985 року по 18.03.1996 року та в період з 25.05.1996 року по 28.04.2017 року-є протиправною.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, щостаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку щодо наявності у Позивача права на призначення пенсії за вислугою років як працівнику охорони здоров'я відповідно до п. «е» ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом зобов'язання Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя вчинити дії по врахуванню періодів трудового стажу ОСОБА_1 з 05.08.1985 по 18.03.1996 року та з 25.05.1996 року по 28.04.2017 року у спеціальний стаж, що дає право на вислугу років у відповідності до п. "є" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як працівнику охорони здоров'я та призначення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з дня набуття права на призначення такої пенсії - з 17.05.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача суми судового збору.

Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн. суд зазначає наступне.

Для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються Кодексом адміністративного судочинства України та іншими законами.

Згідно ч.1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер.

Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України від 01.10.1999 (далі Правила адвокатської етики), єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати.

Суд зазначає, що в підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, суду було надано копії договору про надання правової допомоги №206/ш від 02.08.2017 року адвокатом ОСОБА_3 та акт про надання послуг щодо договору про надання правової допомоги від 01.09.2017 року, в якому зазначено що позивачу надано правову допомогу, а саме: складено адміністративний позов-860,00 грн. та авансова виплата представнику за участь у судовому засіданні 640,00 грн.

Однак, вказаний договір не містить порядку внесення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо), розрахунку погодинної вартості правової допомоги, участі у судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 не брав.

В матеріалах справи відсутні свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю в поєднанні з витягом з Єдиного реєстру адвокатів України щодо адвоката ОСОБА_3, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги. До того ж, в матеріалах справи наявні ордер та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю в поєднанні з витягом з Єдиного реєстру адвокатів України щодо адвоката ОСОБА_4, який участі у судовому засіданні не брав.

Суд приходить до висновку, що у зв'язку із відсутністю в матеріалах справи належних та допустимих доказів, які свідчать про надання послуг адвокатом, оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги та які відповідають вище встановленим вимогам, відсутні підстави для стягнення вказаних витрат та задоволення позову в цій частині.

Керуючись ст. ст. 77, 139, 241-246 КАС , суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про відмову в призначенні пільгової пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за № 13-1770/05 від 26.05.2017 року за вислугу років, як працівнику охорони здоров'я.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя вчинити дії по врахуванню періодів трудового стажу ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1) з 05.08.1985 року по 18.03.1996 року та з 25.05.1996 року по 28.04.2017 року у спеціальний стаж, що дає право на вислугу років у відповідності до п. "є" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" як працівнику охорони здоров'я та призначити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з дня набуття права на призначення такої пенсії - з 17.05.2017 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в загальному розмірі 640,00 грн (шістсот сорок гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя

В частині вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Н. І. Рибалко