Справа № 803/156/18
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2018-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2018 рокуЛьвів№ 876/2960/18
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07.03.2018 року (головуючий суддя Андрусенко О.О.) ухвалене у письмовому провадженні в м. Луцьк у справі №803/156/18 за позовом ОСОБА_1 до Володимир-Волинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 02.02.2018 року звернувся в суд з позовом до Володимир-Волинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком, встановленої частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 16.01.2018 року, з урахуванням виплачених сум і до настання обставин, з якими Закон пов'язує зміну чи припинення таких виплат.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.03.2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. Він є особою, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована, що підтверджується відповідним посвідченням, тому згідно пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» має право на отримання підвищення до пенсії у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року № 654, отримує у розмірі 43,52 грн., що є меншим чим встановлено законодавством. Вважає, що при визначенні розміру підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована, підлягає застосуванню пункт «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а не постанова Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року № 654, яка звужує обсяг встановлених законом прав, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому викладено заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Відповідно до приписів частини 3 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку у Володимир-Волинському об'єднаному управлінню ПФУ та отримує пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком.

Рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Волинської обласної ради від 21.12.2017 року № 11/1.9 відповідно до статей 3, 4 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» позивачу надано статус потерпілого від політичних репресій. 28.12.2017 року Волинською обласною радою видано ОСОБА_1 посвідчення НОМЕР_1 реабілітованого та потерпілого від політичних репресій, відповідно до якого позивач має право на пільги, передбачені рішенням Волинської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

16.01.2018 року позивач звернувся до Володимир-Волинського об'єднаного управління ПФУ із заявою про призначення та виплату надбавки до пенсії як реабілітованому та потерпілому від політичних репресій у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Листом від 29.01.2018 року № 10/Б-02 відповідач повідомив про те, що позивачу встановлено підвищення до пенсії як члену сім'ї реабілітованого відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Розмір вказаного підвищення встановлено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» у розмірі 43,52 грн.

Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини, пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії та частини 3 статті 46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно із пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (чинного на час виникнення спірних правовідносин) призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 №962-XII, (далі - Закон №962-XII) реабілітованими особами слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Згідно із статті 3 Закону №962-XII реабілітації підлягають всі громадяни, заслані і вислані з постійного місця проживання та позбавлені майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім'ями.

Відповідно до пункту 4 Постанови Верховної ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» від 24.12.1993 №3812-XII застосування (піддання) репресій (стаття 1): - оголошення вироку, ухвали (постанови) судом першої інстанції або рішення (постанови) позасудовим органом про застосування кримінального покарання, відправлення у заслання та вислання без пред'явлення обвинувачення у конкретному злочині; - винесення судом або позасудовим органом рішення про необґрунтоване застосування примусових заходів медичного характеру; - винесення постанови про арешт та тримання під вартою в разі закриття справи на попередньому слідстві чи у судовому порядку; - прийняття рішення місцевими органами влади, службовими особами чи громадськими організаціями про застосування репресії в адміністративному порядку.

Згідно із пунктом 7 Постанови Верховної ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» від 24.12.1993 №3812-XII направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення в адміністративному порядку (стаття 3) - застосування репресій на підставі рішень місцевих органів влади, адміністративних органів, посадових осіб чи громадських організацій з політичних мотивів до сімей осіб, репресованих за обвинуваченням у контрреволюційних злочинах; до осіб, визнаних соціально небезпечними у політичному відношенні, противниками колективізації; до обвинувачених у зв'язках з так званими «ворогами народу», у приналежності до політичних партій тощо.

Довідки про реабілітацію згідно із статтею 3 цього Закону видаються реабілітованим на їх вимогу органами внутрішніх справ за наявності у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на виселених осіб тощо), а за відсутності таких документів - районними комісіями по поновленню прав реабілітованих після встановлення ними факту виселення.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що законодавець до реабілітованих відносить як громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій, так і примусово переселених осіб. При цьому, підставою направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення могла бути як контрреволюційна/політична діяльність громадянина, так і родинні зв'язки з ним.

Відповідно до архівної довідки Управління внутрішніх справ виконавчого комітету Волинської обласної Ради народних депутатів № 13/212 Б від 25.08.1992 року, ОСОБА_2, 1929 року народження, на підставі рішення особливої наради УМГВ Волинської області від 27.01.1948 року/протокол №3-б/ з села Завидів Іваничівського району Волинської області був виселений на спецпоселення в Кемеровську область з конфіскацією майна, звідки звільнений 06.03.1960 року. Виселення відбулося у зв'язку з тим, що ОСОБА_3, 1917 року народження, був учасником УПА. На підставі статті 3 Закону Української РСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» ОСОБА_2 реабілітований (а.с. 35).

Отже, в ході судового розгляду даної справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Прокоп'євськ Кемеровської області, куди 1948 року був виселений на спецпоселення його батько ОСОБА_2, який на підставі статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» був реабілітований.

Також, судом встановлено, що рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Волинської обласної ради від 21.12.2017 року № 11/1.9 відповідно до статей 3, 4 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», Додатком № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.1993 року № 112, розділ 1 п. 2, п. 3, рішень Волинської обласної ради від 30.09.2015 року № 36/116 та від 10.03.2016 року № 3/27 позивачу ОСОБА_1, 1959 року народження, надано статус потерпілого від політичних репресій (а.с. 14). 28.12.2017 року Волинською обласною радою видано ОСОБА_1 посвідчення НОМЕР_1 реабілітованого та потерпілого від політичних репресій, відповідно до якого позивач має право на пільги, передбачені рішенням Волинської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Рішенням Волинської обласної ради від 30.09.2015 року № 36/116 «Про надання на території Волинської області статусу осіб, потерпілих від політичних репресій», яке розміщене на сайті Волинської обласної ради та яким керувалася комісія з питань поновлення прав реабілітованих Волинської обласної ради при розгляді звернення громадянина ОСОБА_1 та при прийнятті рішення від 21.12.2017 року № 11/1.9, Волинська обласна рада вирішила надати на території Волинської області статус осіб, потерпілих від політичних репресій, громадянам, які, зокрема, народилися у батьків на спецпоселенні, один із яких чи обоє на той час відбували покарання у місцях позбавлення волі, в засланні, на виселенні чи спецпоселенні і згодом реабілітовані відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». Крім того, пунктом 2 вказаного рішення передбачено видачу особам, визнаних потерпілими від політичних репресій, відповідно до цього рішення, видачу посвідчення встановленого зразка, затвердженого комісією обласної ради з питань поновлення прав реабілітованих, у тому числі особам, які реабілітовані за статтею 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Рішенням Волинської обласної ради сьомого скликання від 10.03.2016 №3/27 затверджено взірець посвідчення для реабілітованих за статтею Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та потерпілих від політичних репресій, відповідно до рішення обласної ради від 30.05.2015 №363/116 «Про надання на території Волинської області статусу осіб, потерпілих від політичних репресій» та Положення про посвідчення, яким врегульовано правила видачі посвідчення реабілітованого та потерпілого від політичних репресій.

Згідно з Положенням про посвідчення реабілітованого і потерпілого від політичних репресій посвідчення є документом, що підтверджує статус реабілітованого за статтею 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та потерпілого від політичних репресій відповідно до рішення Волинської обласної ради від 30.09.2015 №36/116 «Про надання на території Волинської області статусу осіб, потерпілих від політичних репресій», та рішенням Волинської обласної ради від 10 березня 2016 року №3/27, на основі яких надаються відповідні пільги на території Волинської області.

Посвідчення надаються Волинською обласною радою реабілітованим - відповідно до списків реабілітованих по 3 статті Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», які подаються в обласну раду департаментом соціального захисту населення облдержадміністрації, та потерпілим від політичних репресій - відповідно до Реєстрів потерпілих від політичних репресій, які подаються в обласну раду місцевими комісіями з питань поновлення прав реабілітованих.

Зі змісту рішень Волинської обласної ради від 30.09.2015 року № 36/116 та від 10.03.2016 року № 3/27 слідує, що посвідчення реабілітованого та потерпілого від політичних репресій, встановленого зразка, Волинською обласною радою надаються двом категоріям осіб: 1) особам, які визнані потерпілими від політичних репресій (якщо, зокрема, такі особи народилися у батьків на спецпоселенні, один із яких чи обоє на той час відбували покарання у місцях позбавлення волі, в засланні, на виселенні чи спецпоселенні і згодом реабілітовані відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»); 2) особам, які реабілітовані за статтею 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

До матеріалів справи долучено копію безтермінового посвідчення реабілітованого та потерпілого від політичних репресій, виданого ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 28.12.2017 року, на яке скаржник покликається як на підставу отримання підвищення до пенсії в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, однак рішенням комісії з питань поновлення прав реабілітованих Волинської обласної ради від 21.12.2017 року № 11/1.9 позивачу надано статус саме потерпілого від політичних репресій.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що вказане посвідчення підтверджує статус скаржника як реабілітованої особи за статтею 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», так як Рішенням Волинської обласної ради від 30.09.2015 №36/116 «Про надання на території Волинської області статусу осіб, потерпілих від політичних репресій» статус осіб, потерпілих від політичних репресій надано громадянам, які: 1) перебували у віці до 18 років з батьками, один із яких чи обоє на той час відбували покарання в місцях позбавлення волі, в засланні, на виселенні чи спецпоселенні і згодом реабілітовані відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»; 2) залишились у віці до 18 років без опіки батьків, один із яких чи обоє були репресовані і згодом реабілітовані відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»; 3) народилися у батьків на спецпоселенні, один із яких чи обоє на той час відбували покарання у місцях позбавлення волі, в засланні, на виселенні чи спецпоселенні і згодом реабілітовані відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»; 4) народилися у батьків на спецпоселенні, один із яких чи обоє на той час відбували покарання у місцях позбавлення волі, в засланні, на виселенні чи спецпоселенні і згодом не отримали реабілітації, відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», хоча й були внесені в списки виселених, проте не пройшли реєстрації як реабілітовані через те, що були малолітніми; 5) були політичними в'язнями та відбували покарання за свої переконання у 1950-60-х роках (т.зв. «шестидесятники»), на підставі довідок із місць відбування покарань; 6) були депортовані або насильно виселені на сьогочасну територію України з етнічних українських земель Холмщини, Надсяння, Підляшшя, Лемківщини, Кубані.

Враховуючи обставини справи та положення нормативно-правових актів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_1 належить до категорії громадян, членів сім'ї висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім'ями, реабілітований по статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Таким чином, як член сім'ї громадянина, який необґрунтовано зазнав політичних репресій - ОСОБА_2 реабілітований, а його брат ОСОБА_3 (учасник УПА), позивач, член сім'ї реабілітованого, має право на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною 1 статті 28 Закону №1058-IV відповідно до якої мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 №966-XIV прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком.

Згідно із статті 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

При цьому, положення частини 3 статті 28 Закону №1058-IV згідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, на переконання суду апеляційної інстанції, не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат пов'язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого крім передбаченого частиною 1 цієї статті мінімального розміру пенсії за віком. Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Така правова позиція щодо застосування наведених норм права підтримана Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 24 березня та 16 вересня 2009 року (№№21-2112во08, 21-1293во09 відповідно), 17 лютого 2009 року (№21-2107во08).

Реалізуючи законодавчу політику у сфері соціальних гарантій належного рівня пенсійного забезпечення, підпунктом 2 пункту 4 Постанови Кабінет Міністрів України від 16.07.2008 року №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» установив, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

Згідно листа відповідача про нарахування ОСОБА_1 розміру 43,52 грн., як члену сім'ї особі, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян».

Водночас, відповідно до вимог статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Згідно із пунктами 1, 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини та громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту.

Згідно із частиною 3 статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, підлягають застосуванню положення пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не норми Постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Відповідно до статті 46 Конституції України пенсія є одним із видів соціальних виплат, право на які громадянину гарантуються.

Виходячи із самого визначення поняття «пенсія», щомісячні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання виплати (чи її перерахунок). Кінцевий термін або строк, на який призначається такий вид забезпечення як пенсія не може встановлюватись, бо це суперечить самому визначенню та суті таким виплатам.

Аналогічна правова позиція щодо застосування строку виплати пенсії вже висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2013 року (№21-53а13).

Відтак, підвищення до пенсії позивачу відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що нерозривно пов'язане з виплатою пенсії, не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право позивача на отримання такого підвищення, яке повинне виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку виплати підвищення до пенсії.

Згідно частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, а вважає, що слід вийти за межі позовних вимог і належним способом відновити порушене право позивача, шляхом зобов'язання відповідача провести нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, як члену сім'ї, яких було примусово переселено, встановленої статтею 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 16.01.2018 року (з врахуванням виплачених сум) до виникнення обставин, з якими закон пов'язує зміни чи припинення права на такі виплати.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07.03.2018 року у справі №803/156/18 - скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до Володимир-Волинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Володимир-Волинського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України щодо нездійснення нарахування підвищення до пенсії ОСОБА_1, відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язати Володимир-Волинське об'єднане Управління Пенсійного фонду України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 25% мінімальної пенсії з віком, встановленої частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 16 січня 2018 року з урахуванням виплачених сум і до настання обставин, з якими Закон пов'язує зміну чи припинення таких виплат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді М.А. Пліш

Т.І. Шинкар