Справа № 2а-3494/09/2670
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2018-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 квітня 2018 року № 2а-3494/09/2670

Окружний адміністративний суд м.Києва у складі головуючого судді Смолія І.В., суддів Григоровича П.О., Каракашьяна С.К., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства молоді та спорту України

про визнання протиправним та скасування наказу №159-к від 27.03.2008,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом звернувся ОСОБА_1 (надалі також - позивач) до Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту (надалі також - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу №159-к від 27.03.2008.

Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 11.04.2012, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2012, у задоволені позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.10.2016 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.04.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2012 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою для скерування справи на новий розгляд слугувало те, що судами не надано оцінку довідці Державної служби туризму і курортів від 12.03.2012 в якій зазначено, що матеріальна допомога позивачу не виплачувалась і довідці від 23.01.2008 в якій зазначено, що допомога позивачу виплачувалась.

Також зазначено, що відповідно до п.1 ст.127 КЗпП України наказ про відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок може бути виданий не пізніше одного місяця з дня виплати неправильно обчисленої суми.

Позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд визнати протиправним та скасувати Наказ від 27.03.2008 №159-к та стягнути кошти з відповідача з урахуванням інфляції в розмірі 28461,95грн.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У відповідності до положень ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив продовжувати розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу» (чинного на момент виникнення спірних відносин) державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Згідно статті 3 Закону України «Про державну службу» державна служба грунтується на таких основних принципах: служіння народу України; демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; пріоритету прав людини і громадянина; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; персональної відповідальності за виконання службових обов'язків і дисципліни; дотримання прав та законних інтересів органів місцевого і регіонального самоврядування; дотримання прав підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян.

Статтею 5 Закону України «Про державну службу» визначено, що державний службовець повинен: сумлінно виконувати свої службові обов'язки; шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування; не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця.

ОСОБА_1 працював в Міністерстві у справах сім'ї, молоді та спорту з 09.02.2007 на посаді начальника юридичного управління.

13.11.2007 позивач подав заяву на ім'я Міністра України у справах сім'ї, молоді та спорту про надання частини основної щорічної відпустки з 26.11.2007 по 30.11.2007 та про надання матеріальної допомоги на оздоровлення.

Наказом №319-кв від 13.11.2007 ОСОБА_1 надана щорічна основна відпустка тривалістю 5 календарних днів з 26.11.2007 по 30.11.2007 за період роботи з 09.02.2007 по 08.02.2008 та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до частини 7 статті 33 Закону України «Про державну службу» умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (чинного на момент виникнення спірних відносин) надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при надання щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівникам (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

27.03.2008 відповідачем на підставі ст.136 КЗпП України, Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» видано Наказ №159-к «Про відрахування із заробітної плати ОСОБА_1, яким проведено відрахування матеріальної допомоги на оздоровлення, нарахованої відповідно до наказу від 13.11.2007 №319-кв із заробітної плати останнього.

Відповідно до чинного трудового законодавства України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу або за заявою прокурора.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 24.02.2009 №2-2371/2009, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 23.04.2009, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту відрахованих із заробітної плати коштів в розмірі 7552,31грн. відмовлено.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що відповідно до наказу №91-кв від 19.05.2008 ОСОБА_1 надана відпустка за період роботи в Міністерстві у справах сім'ї, молоді та спорту з 09.02.2007 по 08.02.2008 загальною тривалістю 42 календарних днів. Підстава - заява ОСОБА_1 від 19.05.2008.

В наказі зазначено про виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до довідки Державної служби туризму і курортів від 23.01.2008 ОСОБА_2 працював в державній службі на посаді начальника управління політики з 06.2006 по 08.02.2007. У 2007 році при звільненні ОСОБА_2 отримав компенсацію за невикористану відпустку 16 календарних днів, матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячного заробітку та матеріальну допомогу для вирішення соціально -побутових питань.

Отже, ОСОБА_2 отримав двічі матеріальну допомогу на оздоровлення за період роботи в Державної служби туризму і курортів з 09.02.2007 по 08.02.2008 та в Міністерстві у справах сім'ї, молоді та спорту з 09.02.2007 по 08.02.2008.

Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи довідками від 23.01.2008 та від 12.03.2012, про отримання позивачем компенсації за невикористану основну відпустку та додаткову відпустку, що підтверджується зазначеними довідками про виплату позивачеві коштів.

Відповідно до ч.1 ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу для повернення авансу, виданого в рахунок заробiтної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслiдок лiчильних помилок; для погашення невитраченого i своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове вiдрядження або переведення до iншої мiсцевостi; на господарськi потреби, якщо працiвник не оспорює пiдстав i розмiру вiдрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправi видати наказ (розпорядження) про вiдрахування не пiзнiше одного мiсяця з дня закiнчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованостi або з дня виплати неправильно обчисленої суми.

Враховуючи положення трудового законодавства, відрахована матеріальна допомога на оздоровлення із заробітної плати ОСОБА_1 не є сумою яка нарахована внаслідок лічильних помилок, а тому не є неправильно обчисленою сумою.

Отже, на думку суду, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не доведено протиправності дій відповідача з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки, адміністративний позов задоволенню не підлягає, то судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя І.В. Смолій

Судді П.О. Григорович

С.К. Каракашьян