Справа № 804/2066/18
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2018-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2018 року Справа № 804/2066/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С.
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити певні дії, -
22 березня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач) в якому позивач просить:
- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком з 31.08.2017р. (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
В обґрунтування позову зазначено, що перед виїздом за кордон позивач мешкала за адресою: АДРЕСА_2. 20.01.1997 року позивачка виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання.
31.08.2017р. представник позивача, діючи на підставі нотаріальної довіреності, звернувся до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі із заявою по призначення пенсії, до якої було додано копію довіреності ОСОБА_1 від 25.07.2017р., копію посвідчення особи Держави Ізраїль ОСОБА_1, копію трудової книжки ОСОБА_1
Однак, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листами №М-204 від 12.09.2017р. та №М-255 від 26.09.2017р. у призначенні пенсії позивачу було відмовлено та зазначено, що призначити пенсію за віком в Україні неможливо з наступних підстав: відсутній паспорт громадянина України з відміткою про реєстрацію місця проживання на території України; документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов'язкове соціальне страхування; оригінал трудової книжки.
Крім того, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було розглянуто заяву позивача від 31.10.2017р. та листом №М-387 від 13.11.2017р. було відмовлено та зазначено, що копія довіреності ОСОБА_1, надіслана для підтвердження повноважень з представництва інтересів заявника не відповідає вимогам ст. 75 Закону України «Про нотаріат».
Позивач із вказаним рішенням не згоден, вважає його незаконним, оскаржуваними діями відповідача порушене право позивача на соціальний захист, а саме на отримання пенсії. Позивачі мають право на поновлення виплати пенсії на підставі рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р.
Також, в обґрунтування позову позивачі послалися на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, в якому зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення Європейського суду з прав людини зазначено, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Також, у відповіді на відзив позивач зазначає, що твердження відповідача про те, що довіреність позивача не була нотаріально посвідченою є помилковими, оскільки відповідачу був поданий оригінал довіреності, яка посвідчена нотаріально та апостильована.
Представник відповідача у відзиві позов не визнав, пояснивши свою позицію тим, що позивачем порушено вимоги Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", зокрема не надано документи, які підтверджують факт реєстрації або фактичного проживання ОСОБА_1 в Шевченківському районі м. Дніпра, у зв'язку з чим звернення до управління з питання призначення пенсії є безпідставними. Також, законними представниками відповідно до ст. 242 Цивільного кодексу України є батьки (усиновлювачі) своїх малолітніх та неповнолітніх дітей, опікун - малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною, а також законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа, водночас копія довіреності ОСОБА_1 всупереч вимогам ст. 75 Закону України «Про нотаріат» не завірена нотаріально.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
До 20.01.1997р. ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_2, до виїзду за кордон пенсія позивачу не призначалась та пенсійних виплат вона зараз не отримує.
31.08.2017р. позивач через представника звернулась до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі із заявою про призначення/перерахунок пенсії. До заяв були додані: копію довіреності, копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон, копію ІНН, копію трудової книжки.
До заяв були додані:
копія довіреності ОСОБА_1 від 25.07.2017р.;
копія посвідчення особи Держави Ізраїль ОСОБА_1
копія трудової книжки ОСОБА_1
Листами №М-204 від 12.09.2017р. та №М-255 від 26.09.2017р. Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) в призначені пенсії за віком позивачу було відмовлено.
В листі було зазначено про те, що призначити пенсію за віком в Україні ОСОБА_1 неможливо з наступних підстав: відсутній паспорт громадянина України з відміткою про реєстрацію місця проживання на території України; документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; оригінал трудової книжки.
31.10.2017р. позивач через представника звернулась до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі та додала до заяви оригінали довідок про заробітну плату №60-0046/1026 від 12.10.2017р. та №60-0046/1027 від 12.10.2017р.; копію довіреності ОСОБА_1 від 25.07.2017р.; копію картки платника податків ОСОБА_1
Проте, листом №М-387 від 13.11.2017р. Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком, оскільки копія довіреності ОСОБА_1 не завірена нотаріально, а також з підстав, зазначених у листі №М-204 від 12.09.2017р.
Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 51 зазначеного Закону встановлено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України № 25рп/2009 від 07.10.2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

Вказаним рішенням встановлено, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Право громадянина на одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до Закону України «Про Конституційний Суд України» та рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Як встановлено ч. 2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Згідно п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі Порядок), заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем, проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінюючи усі докази, досліджені судом, у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

З аналізу наведених вище положень чинного законодавства вбачається, що ОСОБА_1 має право призначення та виплату пенсії.

Пенсіонером було подано до органу Пенсійного фонду заяву встановленого зразка, та всі передбачені законодавством документи.

Відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в призначенні та виплаті пенсії позивачу є протиправною.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та такими, які підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 244, 245, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити в повному обсязі.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 31.08.2017р. (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Судові витрати в розмірі 704,80 грн. стягнути на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тесту судового рішення.

Рішення суду набуває законної сили у відповідності до положень ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Рябчук