Справа № 804/200/22552/17
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2018-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

02 травня 2018 року Справа №804/200/22552/17

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В., перевіривши матеріали адміністративного позову Громадської організації «Дніпропетровський незалежний правозахисний центр» в інтересах членів своєї Громадської Організації ОСОБА_2 до Комунального вищого навчального закладу «Дніпровський базовий медичний коледж» Дніпровської обласної ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

26 грудня 2017 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов адміністративний позов Громадської організації «Дніпропетровський незалежний правозахисний центр» в інтересах членів своєї Громадської Організації ОСОБА_2 до Комунального вищого навчального закладу «Дніпровський базовий медичний коледж» Дніпровської обласної ради, у якій позивач просить суд:

- визнати дії Комунального вищого навчального закладу «Дніпровський базовий медичний коледж» Дніпровської обласної ради в частині відмови в наданні запитуваної публічної інформації на три інформаційних запити ОСОБА_2 №01-04/866 від 27 листопада 2017 року, №01-04/869 від 28 листопада 2017 року, №01-04/873 від 29 листопада 2017 року - протиправними;

- визнати протиправними дії Комунального вищого навчального закладу «Дніпровський базовий медичний коледж» Дніпровської обласної ради, що виразилися у приховуванні публічної інформації і ненаданні трьох відповідей від 04.12.2017 року №01-01/704, від 05.12.2017 року №01-01/708, від 06.12.2017 року №01-01/712 на три запита ОСОБА_2, які не містять запитувану в інформаційних запитах №01-04/866 від 27 листопада 2017 року, №01-04/869 від 28 листопада 2017 року. №01-04/873 від 29 листопада 2017 року - протиправними;

- визнати порушення розпорядником інформації Комунальним вищим навчальним закладом «Дніпровський базовий медичний коледж» Дніпровської обласної ради щодо ОСОБА_2 частини 1 статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року;

- зобов'язати Комунальний вищий навчальний заклад «Дніпровський базовий медичний коледж» Дніпровської обласної ради надати ОСОБА_2 відповідь на два запитання окремих трьох запитів із копіями документів на запитувану інформацію, а саме:

- в інформаційному запиті 01-04/866 від 27 листопада 2017 року;

- в інформаційному запиті №01-04/869 від 28 листопада 2017 року;

- в інформаційному запиті №01-04/873 від 29 листопада 2017 року, в терміни та обсягах, визначених Законом України «Про доступ до публічної інформації» на адресу: АДРЕСА_1, 49100.

- стягнути з Комунального вищого навчального закладу «Дніпровський базовий медичний коледж» Дніпровської обласної ради () на користь держави компенсацію судових витрат.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2017 року у справі №200/22552/17 позовну заяву Громадської організації «Дніпропетровський незалежний правозахисний центр» в інтересах членів своєї Громадської Організації ОСОБА_2 до Комунального вищого навчального закладу «Дніпровський базовий медичний коледж» Дніпровської обласної ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії передано за підсудністю Дніпропетровському окружному адміністративному суду.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2018 року у справі №200/22552/17 (2-а/200/1449/17) апеляційну скаргу Громадської організації «Дніпропетровський незалежний правозахисний центр» в інтересах членів своєї Громадської Організації ОСОБА_2 на вищевказану ухвалу повернуто заявнику.

25 квітня 2018 року матеріали адміністративного позову №200/22552/17 надійшли до Дніпропетровського окружного адміністративного суду та на підставі Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 квітня 2018 року передані на розгляд головуючому судді Юхно І.В.

На підставі положень частини другої статті 30 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа, передана з одного адміністративного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 29 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження адміністративним судом, до якого вона надіслана.

Судом встановлено, що провадження у справі за вищевказаним позовом не відкрито.

Відповідно до пунктів 3 та 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 Кодексу адміністративного судочинства України та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Із матеріалів адміністративного позову вбачається, що ОСОБА_2 звернулась до Комунального вищого навчального закладу «Дніпровський базовий медичний коледж» Дніпровської обласної ради із інформаційними запитами від 27.11.2017 року вхід.№01-04/866, від 28.11.2017 року №01-04/869 та від 29.11.2018 року №01-04/873 про надання для ознайомлення та копіювання наказу про поновлення її на роботі, а також графіку робочого часу на виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2017 року №200/259/17 в частині його негайного виконання.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року №2939-VI визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Приписами частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків;

4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Суд зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Наведена позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №910/8132/17 (номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: 73727760)

Відповідно до частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, комунальний вищий навчальний заклад «Дніпровський базовий медичний коледж» Дніпровської обласної ради визначений позивачем, як відповідач, не є суб'єктом владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Інформаційні запити подані ОСОБА_2 до останнього, як зазначено самим заявником, в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», однак Комунальний вищий навчальний заклад «Дніпровський базовий медичний коледж» Дніпровської обласної ради в даних правовідносинах відповідно до пункту 2 частини першої статті 13 вказаного Закону не є розпорядником інформації в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначений адміністративний позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, статтею 235 Кодексу закону України про працю передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі наявності підстав для поновлення на роботі працівника, який був звільнений у зв'язку із здійсненим ним або членом його сім'ї повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, та за його відмови від такого поновлення орган, який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату йому компенсації у розмірі шестимісячного середнього заробітку. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. При винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно з абзацом 1 частини першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 року №1618-IV суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З аналізу вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявлений до розгляду спір виник з трудових правовідносин та його належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі ««Занд проти Австрії» (Zand v. Austria) від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Поряд із цим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи, що заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд приходить до висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити.

При цьому, частиною сьомою статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

На виконання вищенаведеної норми суд роз'яснює позивачеві, що заявлений до розгляду спір може бути поданий до місцевого загального суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись статтями 4, 5, 19, 30, 170, 171, 242, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Прийняти до свого провадження позовну заяву Громадської організації «Дніпропетровський незалежний правозахисний центр» в інтересах членів своєї Громадської організації ОСОБА_2 до Комунального вищого навчального закладу «Дніпровський базовий медичний коледж» Дніпровської обласної ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Відмовити у відкритті провадження за позовом Громадської організації «Дніпропетровський незалежний правозахисний центр» в інтересах членів своєї Громадської організації ОСОБА_2 до Комунального вищого навчального закладу «Дніпровський базовий медичний коледж» Дніпровської обласної ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження надіслати позивачеві разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз'яснити позивачу, що відповідно до частини п'ятої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Юхно