Справа № П/811/1169/17.
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2018-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року м. Кропивницький справа № П/811/1169/17.

провадження № 2-ап/811/33/17

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Хилько Л.І.

за участю секретаря - Подкопаєвої Д.В.

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2,

до відповідача: Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області

про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2) звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (далі - відповідач, ГУ Держгеокадстру у Кіровоградській області), в якому з урахуванням уточнень до адміністративного позову, просить суд:

- перевести на Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, як на правонаступника Головного управління Держземагенства у Кіровоградській області, зобов'язання покладені пунктом 3 рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04.02.2014 року у справі №811/3070/13-а про зобов'язання Головного управління Держземагенства у Кіровоградській області відповідно до заяви ОСОБА_2 від 27 липня 2013 року, з урахуванням обставин, встановлених судом, вирішити питання про виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) із земель резерву (запасу) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 02.04.1996 року;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, яка полягає у не вчиненні дій, а саме: не прийнятті рішення про надання дозволу на виготовлення проектної документації землевідводу необхідних для вирішення питання про виділення в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 земельної частки (паю) згідно земельного сертифікату на право на земельну частку (пай) із земель державної власності резерву (запасу) на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2014 року у справ №811/3070/13-а;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області надати дозвіл на виготовлення проектної документації землевідводу ОСОБА_2 для виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель державної власності резерву (запасу) сільськогосподарського призначення відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 02 квітня 1996 року та у виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04.02.2014 року №811/3070/13-а.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач ігноруючи приписи чинного законодавства не виконує вимоги зобов'язального характеру рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04.02.2014 року у справі №811/3070/13-а чим порушує її право на отримання частки земельної ділянки із земель державної власності резерву (запасу) сільськогосподарського призначення відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 02 квітня 1996 року. Поряд з тим, наголошує, що зазначені дії відповідача є протиправними, тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

В судовому засіданні представником позивача позовні вимоги підтримано з підстав зазначених в адміністративному позові та наголошено на його задоволенні.

Представник відповідача позов не визнав з підстав, викладених в письмових запереченнях та відзиві на позовну заяву, обґрунтувавши тим, що оскаржувані дії Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області є законними та обґрунтованими, питання про виділення в натурі земельних часток (паїв) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 02.04.1996 року наразі вирішити неможливо у зв'язку із відсутністю вільних земельних ділянок, оскільки земельна ділянка на яку претендувала ОСОБА_2 перебувала у оренді іншого користувача. Просив суд відмовити в задоволенні заявленого позову в повному обсязі (а.с.54-57, 130-133).

Відповідно до ухвали від 13.04.2018 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 08.05.2018 року представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, відповідно до клопотання, що міститься в матеріалах справи просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, справу розглянути за відсутності представника відповідача (а.с.148).

Згідно з ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши у відкритому судовому засіданні представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

При вирішенні даного спору суд враховує наступні фактичні обставини справи.

На підставі розпорядження Новомиргородської районної державної адміністрації від 04.03.1996 р. №91-р. ОСОБА_3 - члену КСП імені Мічуріна Пурпурівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 02.04.1996 р. (а.с.21).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.12.2012 р. ОСОБА_2 належить право на земельну частку (пай) розміром 6,92 га, в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки на місцевості, що перебуває в колективній власності КСП імені Мічуріна Пурпурівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, що належала ОСОБА_3, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1., на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1, виданого 08.04.1996 р. Новомиргородською районною державною адміністрацією Кіровоградської області та зареєстрованого 02.04.1996 р. в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №78 (а.с.22).

З матеріалів справи вбачається, що 04.02.2014 року Кіровоградським окружним адміністративним судом винесено постанову по справі №№811/3070/13-а за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держземагенства у Кіровоградській області; відділу Держземагенства у Новомиргородському районі; Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області; Пурпурівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, якою адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області щодо не розгляду заяви ОСОБА_2 про виділення їй в натурі (на місцевості) земельної ділянки відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 02 квітня 1996 року та неприйняття рішення за такою заявою; зобов'язано Головне управління Держземагентства у Кіровоградській області відповідно до заяви ОСОБА_2 від 27 липня 2013 року, з урахування обставин встановлених судом, вирішити питання про виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) із земель резерву (запасу) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 02 квітня 1996 року. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с.11-15).

Відповідною ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.06.2014 року апеляційну скаргу Головного управління Держземагенства у Кіровоградській області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04.01.2014 року у справі №811/3070/13-а повернуто Головному управлінню Держземагенства у Кіровоградській області; адміністративну справу №811/3070/13-а повернуто до суду першої інстанції (а.с.16).

Так, Кіровоградським окружним адміністративним судом, під час розгляду справи №811/3070/13-а встановлено, що 24.04.2013 р. ОСОБА_2 звернулася до Новомиргородської районної державної адміністрації із заявою від 23.04.2013 р. про виділення земельної ділянки на території Пурпурівської сільської ради у розмірі 6,92 га згідно з сертифікатом НОМЕР_1, виданим 02.04.1996 р.

Натомість, встановлено, що за заявою ОСОБА_2 від 23.04.2013 р. про виділення земельної ділянки на території Пурпурівської сільської ради відповідно до сертифіката серії НОМЕР_1 від 02.04.1996 р. Новомиргородською районною державною адміністрацією не приймалося рішення про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у порядку визначеному Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", відповідь на заяву позивача не надавалася.

Вважаючи дії відповідача щодо не виділення їй в натурі, земельної частки (паю) згідно земельного сертифікату на право на земельну частку (пай) із земель державної власності резерву (запасу) на підставі рішення суду, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом, за захистом свого порушеного, на її думку права.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

За змістом положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. Порушення вимог Закону рішенням чи діями суб'єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням.

За приписами статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Тобто, виходячи з аналізу вищезазначеної правової норми, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цією дією.

Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй (ст. 8). На ці обставини неодноразово вказував Конституційний Суд України у своїх рішеннях, зокрема, рішенні №7-рп/2003 від 10.04.2003 року, рішенні №9-рп/2004 від 07.04.2004 року, рішенні №1-рп/2007, рішенні №19-рп/2008 від 02.10.2008 року.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 3 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст.22 Земельного кодексу України визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

При цьому, п. «а» ч.3 ст.22 Земельного кодексу України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до ст.33 Земельного кодексу України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Пунктом «в» ч. 3 ст.116 Земельного кодексу України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2.0 гектара.

Частиною 4 ст. 122 Земельного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

У спірних правовідносинах, з огляду на Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15 та Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене Наказом Міністрества регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 лютого 2015 року №14, таким органом є відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області.

Держгеокадастр України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України (Мінагрополітики України), іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра.

Проте, згідно з ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 вказаного Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказана норма кореспондується із положеннями ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, за якою відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Виходячи із вищевикладеного, суд наголошує, що суб'єкт владних повноважень має діяти виключно в межах та у спосіб, що встановлені законом, оскільки він виконує державні функції, і лише держава шляхом законодавчого регулювання визначає його завдання, межі його повноважень та спосіб, у який він здійснює ці повноваження. Розширене тлумачення суб'єктом владних повноважень способів здійснення своїх повноважень не допускається.

Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Судом встановлено, що постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду 04.02.2014 року, яка набрала законної сили зобов'язано Головне управління Держземагентства у Кіровоградській області відповідно до заяви ОСОБА_2 від 27 липня 2013 року, з урахування обставин встановлених судом, вирішити питання про виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) із земель резерву (запасу) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 02 квітня 1996 року (а.с.11-15).

Таким чином, наявне судове рішення в адміністративній справі, яке набрало законної сили, та яким встановлено, що Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області рішення повинні бути прийняті у відповідності і спосіб, передбачений чинним законодавством.

Нормами ч. 4 ст. 78 КАС України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що постанова Кіровоградського окружного адміністративного суду 04.02.2014 року по справі №811/3070/13-а, яка набрала законної сили, Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області наразі не виконана, так само як і не отримано ОСОБА_2 в натурі (на місцевості) земельна частка (паю) із земель резерву (запасу) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 02 квітня 1996 року, що також не заперечується відповідачем.

В абз.10 п.9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003р. №3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Позивач правомірно очікувала на вирішення питання про виділення їй в натурі земельної частки згідно земельного сертифікату про право на земельну частку (пай) із земель державної власності резерву (запасу), та отримання позитивного рішення на свою користь.

Судовому захисту підлягає не лише порушене право, а й порушений інтерес, при цьому інтересом юридичної особи чи фізичної особи у сфері публічно-правових відносин слід розуміти не будь-який інтерес, а правовий, тобто такий, що може бути об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення потреб юридичних особи, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності ті іншим загальноправовим засадам.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р., поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (1501-06) та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції (254к/96-ВР) і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Поняття "охоронюваний законом інтерес", означає правовий феномен, який: а)виходить за межі змісту суб'єктивного права; б)є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в)має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г)не може суперечити Конституції (254к/96-ВР) і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є)розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У зв'язку з викладеним, враховуючи встановлення під час розгляду справи порушення прав позивача у зв'язку із невиконанням рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2014 року у справі №811/3070/13-а, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача вчинити відповідні дії обумовленні чинним законодавством для належного захисту її прав.

Щодо вимоги ОСОБА_2 в частині зобов'язання відповідача надати дозвіл на виготовлення проектної документації землевідводу ОСОБА_2 для виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель державної власності резерву (запасу) сільськогосподарського призначення відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 02 квітня 1996 року, суд зазначає наступне.

Вирішення питань щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою належить до виключної компетенції відповідача.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб'єкта владних повноважень в межах такої перевірки.

У відповідності з Рекомендаціями № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 21.05.2013р. №21-87а13, а згідно з статтею 244-2 КАС України суд зобов'язаний привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Суд зауважує, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.

Оскільки видання відповідного наказу у порядку ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України щодо надання дозволу на розроблення та виготовлення проектної документації щодо відведення земельної ділянки, за своєю правовою природою відносяться до виключної компетенції ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, то зобов'язуючи відповідача надати ОСОБА_2. дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки суд фактично перебере на себе функції територіального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин. Таким чином, зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає.

При цьому, суд зазначає, що при прийнятті в подальшому відповідачем рішення, останній не вправі відмовляти позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих самих підстав, на яких раніше особі було відмовлено та за яких судом визнані протиправними дії відповідача.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до статті 6 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до статті 3 Конституції України та статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Як передбачає частина 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Вирішуючи питання про застосування ст.13 Конвенції, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Аманн проти Швейцарії» (Заява N 27798/95 п.88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди. Однак це положення не вимагає безумовного досягнення вирішення спору на користь заявника.

Разом з тим, сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії» і «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах («Онер'їлдіз проти Туреччини»).

Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків.

Крім того, суд враховує, що принцип презумпції невинуватості перш за все є гарантією процесуального характеру по кримінальних справах, але за висновками ЄСПЛ його сфера застосування є значно ширшою: він є обов'язковим не тільки для кримінального суду, який приймає рішення щодо обґрунтованості обвинувачення, але й для віх інших державних органів. Так, на думку ЄСПЛ замах на презумпцію невинуватості може виходити не тільки від суду чи судді, але й від інших публічних влад.

При цьому, принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. В рішенні № 37801/97 від 1 липня 2003 р. по справі «Суомінен проти Фінляндії» Європейський суд вказав, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Суд враховує, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень при вчиненні спірних дій, діяв без урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дій (прийняття рішення), та без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Оцінка поданих особами, які беруть участь в адміністративній справі та самостійно зібраних судом в порядку доказів в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, здійснюється судом за правилами статті 90 КАС України в порядку, що встановлений законодавчими приписами цього кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, позивачем надано достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а відповідач не довів, що діяв з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та вимог законодавства України.

З огляду на вказані законодавчі положення, встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.5 ст.139 КАС України).

Відтак, з огляду на звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та відсутність з боку відповідача документально підтверджених судових витрат, відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати розподілу не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 90, 139, 242 - 246, 250, 251, 255, 257-263, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, яка полягає у не вчиненні дій щодо не прийняття рішення про надання дозволу на виготовлення проектної документації землевідводу необхідних для вирішення питання про виділення в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 земельної частки (паю) згідно земельного сертифікату на право на земельну частку (пай) із земель державної власності резерву (запасу) на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04.02.2014 року у справі №811/3070/13-а.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04.02.2014 року у справі №811/3070/13-а відповідно до заяви ОСОБА_2 від 27 липня 2013 року, з урахуванням обставин, встановлених судом, вирішити питання про виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) із земель резерву (запасу) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 02.04.1996 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Копію рішення надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтями 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-денний строк з дня отримання його копії.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення виготовлено 11.05.2018 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Л.І. Хилько