Справа № 813/1083/18
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2018-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 813/1083/18

14 травня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Костецького Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та рішень, зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) звернулась до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії та рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (відділ з питань призначення та перерахунків пенсії № 1 управління застосування пенсійного законодавства) від 16.02.2018 № 1 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років та скасувати дане рішення;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити та обчислити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 № 2663-ІІІ) з 07.01.2018, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи, без обмеження граничного розміру пенсії.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що трудовий стаж ОСОБА_1 станом на 07.01.2018 становить 20 років, в який включається стаж роботи на посадах прокурора 17 років 8 місяців та половину строку навчання на слідчо-прокурорському факультеті національної юридичної академії ім.. Я. Мудрого (денна форма) з 01.09.1995 по 30.06.2000, тобто (2 роки 4 місяці). 09.02.2018 позивач звернулася до Дрогобицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області із заявою про призначення пенсії за вислугою 20 років відповідно ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 (в редакції Закону України № 2663-111 від 12.07.2001) у розмірі 90 відсотків від суми заробітної плати відповідно до довідки прокуратури Львівської області від 06.02.2018 № 18/629. Проте, рішенням від 16.02.2018 № 1 "Про відмову у призначенні пенсії відповідно до Закону України "Про Прокуратуру", яка мотивована тим, що згідно п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII з 01.06.2015 норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України "Про прокуратуру", втратили чинність. Вважає таку відмову протиправною, та зазначає, що при призначені ОСОБА_1 пенсії слід керуватися вимогами ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 № 2663-ІІІ).

Ухвалою суду від 03.04.2018 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі та запропоновано відповідачу у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву.

Відповідач подав відзив на позовну заяву від 02.05.2018 (вх. № 12555) у якому зазначає, що положення ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратили чинність у зв'язку з набранням чинності Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII. Враховуючи, що ОСОБА_1 реалізувала своє право на звернення за призначенням пенсії 09.02.2018 щодо наявності у неї права на пенсійне забезпечення, як працівника прокуратури, має вирішуватись відповідно до положення чинної на даний час зокрема ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII. На час звернення до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, вказана вислуга років ОСОБА_1 складала 22 роки 1 місяць 1 день. Окрім цього, п. 8 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148 - VIIІ установлено, що норми ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII щодо пенсійного забезпечення діють до дня внесення змін до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Закон України "Про прокуратуру" № 1697-VII прийнятий 14.10.2014, Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148 - VIIІ, тобто пізніше, а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах. Така ж позиція викладена в листі Міністерства соціальної політики України від 28.11.2017 № 23193/0/2-17/21 та в листі Пенсійного фонду України від 27.10.2017 № 33787/02-20 щодо призначення пенсій відповідно до Закону України "Про прокуратуру".У зв'язку із зазначеним, та враховуючи те, що ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області з заявою про призначення пенсії 09.02.2018, відповідно правові підстави щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 відсутні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі факти, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм правову оцінку.

ОСОБА_1 з 31.07.1995 по 30.06.2000 навчалася у Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого.

З 12.05.2000 по теперішній час безперервно працює в органах прокуратури Львівської області.

На даний час працює на посаді прокурора відділу забезпечення відділу представництва в суді управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури Львівської області.

ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області з заявою від 09.02.2018 про призначення пенсії за вислугу років як працівнику прокуратури.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 16.02.2018 № 1 відмовлено у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років. Відмова мотивована тим, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213 у разі неприйняття до 01.06.2015 Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до спеціальних законів, в тому числі, відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

Вважаючи рішення відповідача від 16.02.2018 № 1 протипраним, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Даючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.

Суд зазначає, що Україну проголошено соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на призначення пенсії за вислугою років. Загальні умови, порядок нарахування та розмір пенсій визначаються, зокрема, законами України «Про пенсійне забезпечення» та «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян регулюється спеціальними законами з урахуванням особливостей умов праці, характеру, складності і значущості виконуваної роботи, ступеня відповідальності, певних обмежень конституційних прав і свобод тощо.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що посвідчує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

З наведеного встановлено, що позивач ОСОБА_1, має страховий стаж 22 роки 1 місяць 1 день, в тому числі стаж роботи на прокурорських посадах 19 років 11 місяців і 25 днів, з них трудовий стаж на посадах прокурора складає 17 років 7 місяців 20 днів, половина строку навчання на юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого (денна форма) складає 2 роки 4 місяці 5 днів (з 01.09.1995 по 29.06.2000). Саме такий розрахунок узгоджується з відомостями про роботу в трудовій книжці позивача. Отже, вона має достатньо стажу для отримання пенсії за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру»

Щодо застосування у часі вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII, в редакції Закону України від 12.07.2001 № 2663-ІІІ, то у Висновках Верховного Суду України про правильне застосування положень статті 50-1 Закону України від 05.11.1991 №1789-XII "Про прокуратуру" зазначено, що згідно з ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи людини і громадянина не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийняті нових законів або внесені змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Крім цього, 22.05.2008 Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Також Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Виходячи із вказаного, у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Зазначені висновки також узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 10.12.2013 (справа №21-348а13) та 17.12.2013 (справа №21-445а13). Зокрема, визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Верховний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 своєї Постанови від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснив, що, відповідно до статей 8 та 22 Конституції України, не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Таким чином, статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, у порівнянні з ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакціях від 05.101995 та від 12.07.2001), з 20 до 23 років, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Суд не бере до уваги внесені зміни до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIII, яким збільшено розмір мінімального стажу роботи на посадах прокурорів та слідчих прокуратури та зменшено розмір пенсії, а також на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень якого у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», з огляду на таке.

Вирішуючи питання про застосування Закону України «Про прокуратуру» в часі, суд виходить із того, що згідно з ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Також відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20.11.1995, серія А, № 332, с. 21, п. 31). Аналогічну правову позицію щодо права власності особи сформульовано Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Крім цього, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до приписів частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Суду як джерело права.

В Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що дії та рішення відповідача щодо відмови у призначені пенсії позивачу є неправомірними, а позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 9, 242- 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії та рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (відділ з питань призначення та перерахунків пенсії № 1 управління застосування пенсійного законодавства) від 16.02.2018 № 1 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років та скасувати дане рішення.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити та обчислити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001 № 2663-ІІІ) з 07.01.2018, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи, без обмеження граничного розміру пенсії.

Судовий збір в розмірі 704 грн 80 коп. присудити на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016, ).

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку передбаченому ст. 295 КАС України, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомукаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадженні або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Костецький Н.В.