Справа № 826/18485/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Григорович П.О., Смолій І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_4 (далі - Позивач, ОСОБА_4) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач, ДМС України), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - Третя особа, ГУ ДМС в м. Києві), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 27.10.2016 року №535-16 про відмову у визнанні ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_4 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.01.2018 року позов задоволено частково - визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 27.10.2016 року №535-16 і зобов'язано Відповідача розглянути заяву Позивача з урахуванням мотивів, наведених в мотивувальній частині даної постанови.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення ДМС України є необґрунтованим та не відповідає міжнародним принципам, оскільки інформація з відкритих джерел підтверджує викладені Позивачем у заяві факти, які, у свою чергу, Відповідачем спростовані не були; а законодавством України не встановлено обмежень щодо можливості повторного звернення особи для отримання статусу біженця. Крім того, покладаючи на ДМС України обов'язок з розгляду заяви Позивача з урахуванням викладених у рішенні мотивів, суд першої інстанції підкреслив, що прийняття за наслідками її розгляду рішення передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. При цьому посилається на неврахування судом першої інстанції ряду фактичних обставин, а саме: у Позивача немає проблем із владою Сирії, відсутня загроза його життю, здоров'ю та безпеці, а небажання служити в армії не є підставою для надання статусу біженця; відсутні перешкоди для повернення до країни громадянської належності та проблеми щодо перетинання кордону із Сирією. Крім того, підкреслює, що вивчені судом першої інстанції відомості не були зазначені Позивачем у заяві та Відповідачем не могли бути перевірені. Стверджує, що ОСОБА_4 має ознаки економічного мігранта та бажає легалізуватися в Україні.

Після усунення визначених в ухвалі від 26.03.2018 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15.05.2018 року.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшло.

У судовому засіданні представник Апелянта апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю з викладених у ній підстав.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник Третьої особи підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 є громадянином Сирії, одружений на громадянці України, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт.

Вперше до України прибув у вересні 2011 році як турист, після чого повернувся до Сирії.

Позивач 31.10.2011 року повторно прибув до України на підставі одноразової короткострокової в'їзної візи терміном на 90 діб. Після сплину цих 90 діб Управлінням у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в місті Києві ОСОБА_4 продовжено строк перебування в України до 26.06.2012 року.

28.01.2012 року між Позивачем та громадянкою України ОСОБА_5. зареєстровано шлюб.

27.06.2012 року ОСОБА_4 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 03.12.2012 року №678-12 відмовлено ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», відсутні.

За наслідками судового оскарження вказаного рішення ДМС України постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2013 року у справі №826/718/13-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.03.2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ДМС України відмовлено.

У травні 2015 року Позивач повторно звернувся до ГУ ДМС в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки змінилися умови, передбачені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

За наслідками розгляду даної заяви ОСОБА_4 отримав повідомлення від 18.05.2015 року №115 (а.с. 60) про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу від 18.05.2015 року №302 (а.с. 59), який постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2015 року у справі №826/10079/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.01.2016 року, було скасовано.

17.03.2016 року Позивач звернувся до Управління у справах біженців Головного управління ДМС України у м. Києві із заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 32). У заяві як причину прохання надати статус біженця ОСОБА_4 зазначив, що потребує отримання відповідного статусу з через війну у Сирії, небажання служити в армії та брати участь у бойових діях. Указана інформація, на переконання Позивача, підтверджується доповіддю, підготовленою спільно з сирійським центром з дослідження політики, програмою розвитку ООН та Близькосхідним агентством для допомоги палестинським біженцям БАПОР.

У ході розгляду зазначеної заяви Управлінням у справах біженців Головного управління ДМС України в м. Києві з Позивачем було проведено декілька співбесід.

Так, під час співбесіди 31.03.2016 року ОСОБА_4, як і у своїй заяві від 17.03.2016 року, зазначив, що поїхав з Сирії через революцію проти держави, а у випадку повернення до країни громадянської належності його можуть заарештувати або забрати до армії (а.с. 72-74).

Наказом №203 від 01.04.2016 року Головне управління ДМС України в м. Києві прийняло рішення про оформлення документів громадянина Сирії ОСОБА_4 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 77).

У ході співбесіди 23.05.2016 року Позивач вказав, що покинув Сирію у зв'язку з тим, що там починалася революція, повертатися назад не хоче через загрозу служіння в армії та участь у війні (а.с. 85-86).

Головним управлінням ДМС України в м. Києві 05.10.2016 року за результатами розгляду справи було прийнято висновок щодо відмови у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 91-99). Згідно зазначеного висновку міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено, що відсутні обґрунтовані та переконливі докази і побоювання Позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Рішенням Відповідача №535-16 від 27.10.2016 року (а.с. 90) зазначений висновок підтримано та відмовлено Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 1, 7, 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам та проаналізувавши інформацію, зафіксовану, зокрема, у протоколах співбесіди з Позивачем, а також відомості з відкритих джерел, прийшов до висновку про необґрунтованість прийнятого ДМС України рішення про відмову Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав неврахування міграційним органом всіх обставин, на які посилався шукач притулку при поданні відповідної заяви.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Однак, колегія суддів погоджується з необґрунтованістю такого висновку ДМС України, який підтверджено оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява Позивача зазначеним критеріям відповідала.

Так, як було встановлено раніше, у своїй заяві ОСОБА_4 зазначав, доповіддю, підготовленою спільно з сирійським центром з дослідження політики, програмою розвитку ООН та Близькосхідним агентством для допомоги палестинським біженцям БАПОР, підтверджується існування складної економічної та політичної ситуації, а також внутрішнього збройного конфлікту.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції зі змісту інтернет-джерел стосовно країни походження Позивача Сирії, у них простежується наступна інформація:

1) Збройний та політичний конфлікт в Сирії розпочався 15 березня 2011 року з демонстрацій, які були частиною Арабської весни, та переріс у повстання та громадянську війну в 2012 році. Протестувальники вимагали відставки Президента Башара аль-Асада та завершення майже 50-річного однопартійного правління Баасистів. Ситуація в Сирії є частиною Арабської весни - хвилі соціальних переворотів у країнах Арабського світу, що вимагали більшої політичної свободи і повалення самодержавства. Натхненні успішними революціями в Тунісі та Єгипті, сирійські протестувальники використовували такі засоби, як марші, голодування, заворушення та вандалізм аби позбутись майже п'ятдесятилітнього правління партії Баас. Деякі політичні оглядачі охарактеризували повстання як «безпрецедентне».

Наприкінці 2011 року повстанці встановили контроль над кількома містечками та селами в провінції Ідліб. В січні 2012 Вільній сирійській армії вперше вдалося встановити контроль над містом, захопивши після запеклих боїв з регулярною армією місто Забадані у провінції Ріф-Дімашк. 21 січня Вільна сирійська армія захопила місто Думу поблизу Дамаска. ВСР контролює дві третини Хомса, третього за розмірами міста країни. З кінця січня 2012 багато передмість Дамаска почали падати під тиском опозиції. Крім того, більша частина сільських околиць Дамаска перебувають під контролем опозиції. Дехто звинувачує бойовиків у викраденнях та вбивствах тих, хто співпрацював із урядовими силами. Попри все уряд досі утримує контроль над внутрішньою частиною Дамаска. За даними ООН та інших джерел, з часу початку повстання загинуло бл. 7 тис. осіб, зокрема 1800- 2800 вояків, значно більше поранених і тисячі протестувальників було ув'язнено. Від рук Сил безпеки загинуло понад 300 дітей. Крім того понад 600 ув'язнених, зокрема й політичних в'язнів померли від катувань (https://uk.wikipedia.org/wiki/Громадянська_війна_в_Сирії#cite_note-122).

2) Агентство ООН у справах біженців повідомило, що кількість сирійських біженців, змушених покинути країну через конфлікт, перевищила два мільйони. Лише за останні три місяця з країни втекли півмільйона людей, зазначає агентство. Понад 700 тисяч людей виїхали до Лівану, і тепер серед сирійців вимушених переселенців більше, аніж з-поміж представників будь-якої іншої національності. Франція і США наполягають на необхідності військових дій проти сирійської армії, на яку вони покладають провину за застосування хімічної зброї. "Сирія - це залиті кров'ю жінки, діти й чоловіки, які часто перетинають кордони, маючи лише одяг, у який вбрані", - йдеться в оприлюдненій у вівторок заяві Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН). За даними ООН, близько половини біженців - діти, і приблизно три чверті з них у віці до 11 років (http://www.bbc.com/ukrainian/news/2013/09/130903_syria_refugee_un_hk, http://www.refworld.org.ru/docid/5523f1034.html).

3) По даних ООН, з початку 2015 року станом на середину вересня через Середземне море до Європи змогли дістатися понад 365 тисяч сирійських біженців, майже 3 тисячі загинули в дорозі. 16 вересня 2015 року позиції бойовиків «ІДІЛ» бомбардовані винищувачами ВПС Австралії - по контрольованих ісламістами нафтосховищах. 19 вересня правозахисники заявили, що ісламісти розстріляли 56 сирійських військовиків - під час масової страти на авіабазі (Абу-аз-Зухур, провінція Ідліб). 21 вересня урядові сили здійснили атаку на місто Алеппо, загинуло не менше 32 мирних жителів (https://uk.wikipedia.org/wiki/Громадянська_війна_в_Сирії#cite_note-122).

Наведені відомості у контексті викладених у заяві Позивача аргументів дають підстави стверджувати про передчасність висновків УДМВ в м. Києві, з якими погодилася ДМС України, про невідповідність ОСОБА_4 вимогам п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону.

Крім того, судовою колегією враховується, що положеннями п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону прямо передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок, зокрема, загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Посилання Апелянта на неврахування судом відсутності у Позивача проблем із владою Сирії, загрози його життю, здоров'ю та безпеці, перешкод для повернення до країни громадянської належності та проблем щодо перетинання кордону із Сирією, а також небажання служити в армії, судовою колегією оцінюється критично з огляду на те, що існування збройного конфлікту у державі та відомостей щодо систематичного порушення прав людини за відсутності бажання особи повернутися до такої країни хоча й не обов'язково свідчить про відповідність такої особи статусу біженця, однак відповідає ознакам, закріпленим в законодавстві України до особи, яка потребує додаткового статусу.

З урахуванням викладеного, зважаючи, що загальновідомим фактом є існування у Сирії військового збройного конфлікту, що зумовило існування соціальної та економічної кризи у країні, колегія суддів погоджується з твердженням Окружного адміністративного суду міста Києва про передчасність висновків ДМС України щодо наявності правових підстав для відмови у визнання Позивача як біженцем так і особою, яка потребує додаткового захисту, що, у свою чергу, свідчить про обґрунтованість скасування оскаржуваного рішення від 27.10.2016 року №536-16.

Надаючи оцінку доводам Апелянта про те, що Позивач має ознаки економічного мігранта та бажає легалізувати свій статус в України, що, на переконання ДМС України, йде у розріз із можливістю надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У пункті 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців міститься визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Водночас, як було встановлено вище, матеріалами справи підтверджується існування щодо Позивача обставин, які можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з чим посилання Апелянта, не підтверджене належними та допустимими доказами, про те, що Позивач належить до економічних мігрантів, є, на переконання суду апеляційної інстанції, помилковим.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як було встановлено раніше, Позивач вперше звернувся із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, 27.06.2012 року, тобто у перший день після закінчення строку легального перебування в Україні, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Твердження Відповідача про те, що своїм зверненням із заявою про надання статусу біженця Позивач бажає легалізуватися на території України, а відповідні правовідносини регулюються положеннями Закону України «Про громадянство України» та Закону України «Про імміграцію», судова колегія вважає такими, що не мають значення для вирішення даного спору, оскільки згадані нормативно-правові акти, як і Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не містять застережень щодо неможливості надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 15» травня 2018 року.