Справа № 803/565/18
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2018-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2018 року ЛуцькСправа № 803/565/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними щодо неналежного розгляду рапорту від 01.01.2016 року про зміну виду військової служби та зобов`язати належним чином розглянути зазначений рапорт.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

- постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2016 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 в адміністративній справі №803/162/16 та визнано протиправною бездіяльність військової частини польова пошта НОМЕР_2 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 від 01.01.2016 року, і на виконання даної постанови 27.12.2016 року Волинським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист;

- отримані позивачем 28.02.2018 року в результаті звернення до органу ДВС матеріали виконавчого провадження, зокрема, повідомлення ВЧ НОМЕР_2 від 06.01.2017 року №65 свідчать про те, що ніяких дій, спрямованих на реалізацію прав ОСОБА_1 відповідач не вживав, оскільки викладена в даному повідомленні інформація є фактичним дублюванням раніше наданої відповіді від 13.01.2016 року, яка була визнана постановою апеляційної інстанції від 02.11.2016 року неналежним вирішенням постановлених в рапорті від 01.01.2016 року питань, а саме повідомлення підписане не керівником ВЧ НОМЕР_2 ;

- при складенні повідомлення від 06.01.2017 року відповідачем проігноровано норми Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідач відзиву у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження в адміністративній справі строк не подав, незважаючи на отримання даної ухвали 09.04.2018 року, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення 43 6 від 10.04.2018 року.

Інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 30.03.2018 року було відкрито провадження в даній адміністративній справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з частиною другою статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом, позивач 01 січня 2016 року звернувся до командира танкового батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_2 (на даний момент військова частина НОМЕР_1 ) з письмовим рапортом у відповідності до абзацу десятого частини першої статті 20, частини п`ятої статті 5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», абзацу п`ятого пункту 27, підпункту 4 пункту 38, пунктів 71-72 «Положення про проходження громадянами України військової служби в ЗСУ», затверджених Указом Президента України № 1153 від 10 грудня 2008 року та ряду інших норм чинного законодавства та враховуючи, що ОСОБА_1 має спеціальне звання старшого начальницького складу органів внутрішніх справ України, вищу юридичну освіту, стаж практичної діяльності в галузі юриспруденції понад 10 років, проходить військову службу.

У вказаному рапорті ОСОБА_1 просить командира (іншу посадову особу) клопотати перед вищим командуванням присвоїти військове офіцерське звання та призначити його на посаду, яка потребує спеціальних знань в галузі юриспруденції (помічник командира військової частини, військова служба правопорядку, військова прокуратура чи будь-яку іншу посаду), для чого укласти новий контракт про зміну виду військової служби. Дане звернення отримано т.в.о. командира танкового батальйону 04 січня 2016 року та зареєстровано за вхідним № 40.

В подальшому, вважаючи, що командуванням військової частини польова пошта НОМЕР_2 допущено бездіяльність щодо розгляду рапорту від 01.01.2016 року, ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Волинського окружного адміністративного суду, в якому просив визнати таку бездіяльність протиправною та зобов`язати належним чином розглянути даний рапорт.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 02.03.2016 року в адміністративній справі №803/162/16 відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини польова пошта НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, яка була оскаржена позивачем в апеляційному порядку.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 02.11.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 02.03.2016 року у справі №803/162/16 скасував та прийняв нову постанову, якою адміністративний позов задовольнив, визнав протиправною бездіяльність військової частини польова пошта НОМЕР_2 щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 від 01.01.2016 року та зобов`язав військову частину польова пошта НОМЕР_2 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 01.01.2016 року відповідно до Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України.

27.12.2016 року згідно з даними інформаційної системи «Діловодство спеціалізованого суду» Волинським окружним адміністративним судом за заявою ОСОБА_1 від 26.12.2016 року видано виконавчий лист на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.01.2018 року позивач звернувся до Володимир-Волинського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області для отримання інформації щодо примусового виконання виконавчого листа від 26.12.2016 року, і Володимир-Волинський міськрайонний ВДВС ГТУЮ у Волинській області листом від 31.01.2018 року №1391/03-7-21 направив копії матеріалів виконавчого провадження ВП №53213081, а саме: постанову про закінчення виконавчого провадження від 11.01.2017 року в зв`язку з його виконанням відповідачем, повідомлення ВЧ ПП НОМЕР_2 від 06.01.2017 року та супровідний лист про направлення постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.01.2017 року, а також роз`яснив ОСОБА_2 можливість звернення до суду з позовною заявою у випадку порушення його прав рішенням, діями або бездіяльністю державного виконавця.

Після ознайомлення з текстом повідомлення ВЧ ПП НОМЕР_2 від 06.01.2017 року, на підставі якого органом ДВС було зроблено висновок щодо повного виконання останньою виконавчого листа Волинського окружного адміністративного суду від 27.12.2016 року, позивач вважає, що дане повідомлення не є належним виконанням виконавчого листа від 27.12.2016 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2016 року, що й стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч.1 ст.255 КАС України (в редакції, що діяла на момент ухвалення постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2016 року, видачі виконавчого листа від 27.12.2016 року та звернення його до примусового виконання), постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Статтею 370 КАС України (в чинній редакції, яка діяла на момент звернення позивача до органу ДВС щодо результатів примусового виконання виконавчого листа від 27.12.2016 року 17.01.2018 року, та на момент звернення з даним адміністративним позовом) передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень в силу ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

На обов`язковість фактичного і повного виконання судових рішень неодноразово наголошувалось у рішеннях Європейського суду з прав людини в контексті ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

В п. 35 Рішення Європейського суду з прав людини в справі «Півень проти України» суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Концепції, захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

Державним виконавцем в примусовому порядку виконувалося судове рішення немайнового характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 63 вказаного Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Виходячи з системного аналізу викладених норм Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про виконавче провадження» суд вважає, що незгода позивача з результатами примусового виконання військовою частиною польова пошта НОМЕР_2 (ВЧ НОМЕР_1 ) виконавчого листа від 27.12.2016 року, виданого на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2016 року в адміністративній справі №803/162/16 повинна мати своїм наслідком звернення до адміністративного суду з позовом щодо оскарження дій (рішення) державного виконавця по закінченню виконавчого провадження в порядку, що був визначений ст.181 КАС України в редакції на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження (11.01.2017 року) або ст.287 КАС України в редакції, що діяла на момент, коли ОСОБА_1 отримав від органу ДВС матеріали виконавчого провадження (28.02.2018 року).

Натомість позивачем фактично ініційовано ще один публічно-правовий спір між тими самими сторонами щодо того самого предмету, але з посиланням на наявність інших підстав та обставин виконання судового рішення, яке набрало законної сили, що свідчить про невірно обраний порядок захисту своїх прав ОСОБА_1 , який будучи стороною виконавчого провадження щодо примусового виконання судового рішення по суті виявляє незгоду з результатом такого примусового виконання, однак позовних вимог до посадової особи (органу) ДВС не заявляє, з огляду на що суд дійшов висновку щодо необґрунтованості заявленого адміністративного позову.

При цьому, суд також вважає за необхідне вказати щодо відсутності у суду обов`язку дослідження повідомлення ВЧ ПП В0259 від 06.01.2017 року як результату примусового виконання виконавчого листа від 27.12.2016 року, оскільки таке дослідження може бути виключно предметом судового розгляду справи, ініційованої за правилами ст.287 КАС України з відповідним суб`єктним складом учасників справи.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Дмитрук