Справа № 826/4727/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 травня 2018 року № 826/4727/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянки Канади ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації при Міністерстві юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності та дій, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

Громадянка Канади ОСОБА_1 через уповноваженого представника ОСОБА_2 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації при Міністерстві юстиції України та просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 05 жовтня 2016 року № 1239/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3, який діє в інтересах громадян Канади ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від 06 вересня 2016 року»;

- визнати протиправною бездіяльність Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, що полягає у не розгляді по суті скарги ОСОБА_3, який діє в інтересах громадян Канади ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від 06 вересня 2016 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 06 вересня 2016 року за № НОМЕР_3;

- визнати незаконними (протиправними) дії Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, які виразилися у внесенні 28 грудня 2016 року змін (виправлень) до висновків Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації за результатами розгляду скарги ОСОБА_3, який діє в інтересах громадян Канади ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від 06 вересня 2016 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 06 вересня 2016 року за № НОМЕР_3;

- зобов'язати Міністерство юстиції України та Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації розглянути по суті скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах громадян Канади ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від 06 вересня 2016 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 06 вересня 2016 року за № НОМЕР_3, за результатами розгляду якої видати наказ з урахуванням постановленого судом за цим позовом рішення.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що у 2008-2009 роках за нотаріально посвідченими договорами дарування стала власником двох квартир (№5 та №6) та нежитлових приміщень площею 42,9 кв.м., що знаходяться у м. Києві по вул. Прорізній, 25.

Зазначені об'єкти нерухомості одночасно виступили об'єктами забезпечення за договорами позики та щодо них укладено договори іпотеки. Боргове зобов'язання станом на день подачі позову не виконано.

У березні-травні 2015 року право власності позивача на зазначені об'єкти нерухомості було перенесено до Реєстру права власності на об'єкти нерухомого майна та їх обтяжень, про що сформовано Витяги з Реєстру.

Упродовж усього часу до жовтня 2016 року позивач утримувала зазначене майно, сплачувала комунальні послуги та інші податки та платежі.

Як стало відомо позивачу, 02 вересня 2016 року сталося захоплення квартир НОМЕР_1 та НОМЕР_2 невідомими особами, про що органами внутрішніх справ порушено кримінальне провадження № 0010941 за частиною четвертою статті 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом шахрайства, що завдало збитків у особливо великих розмірах, яке згодом було об'єднано з іншим кримінальним провадженням № 0000368, порушеним за фактом використання підробленого судового рішення.

Для з'ясування зазначених обставин позивач 05 вересня 2016 року звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Костенко І.М. та замовила інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна стосовно чинного статусу квартир НОМЕР_1 та НОМЕР_2, та групи нежитлових приміщень, які належали їй на праві власності.

Із зазначених інформаційних довідок позивачу стало відомо, що у березні 2016 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_6 зареєстровано припинення іпотеки і обтяжень щодо усіх об'єктів нерухомості, належних ОСОБА_4, а державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_7 у тому ж березні 2016 року зареєстровано припинення права власності ОСОБА_4 на усі об'єкти нерухомості та, одночасно, зареєстровано таке право за ОСОБА_8

Підставою для вчинення зазначених реєстраційних дій стало рішення Макарівського районного суду Київської області від 23 грудня 2009 року у цивільній справі № 2-1429/2009.

Щодо зазначеного судового рішення Прокуратурою Макарівського району Київської області в ході досудового розслідування встановлено, що судова справа, за результатами розгляду якої ухвалено рішення від 23 грудня 2009 року, Макарівським районним судом Київської області не розглядалася, рішення тим суддею, який у ньому зазначений, не ухвалювалося, не підписувалося і не розміщувалося у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

З отриманих позивачем інформаційних довідок також стало відомо, що після реєстрації права власності на усі об'єкти нерухомості за ОСОБА_8, упродовж чотирьох місяців здійснено подальшу перереєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Подільське збіжжя», ОСОБА_9, ОСОБА_10

Отже, датою, коли позивачу стало відомо про порушення її прав та законних інтересів, вона визначає 05 вересня 2016 року - дату звернення до приватного нотаріуса та отримання інформаційних довідок з Реєстрів.

На наступний день, тобто 06 вересня 2016 року, представник позивача - адвокат ОСОБА_3 звернувся до Міністерства юстиції України із скаргою на рішення і дії державних реєстраторів у порядку статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виклавши вищезазначені обставини.

05 жовтня 2016 року Міністерством юстиції України видано наказ № 1239/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3, який діє в інтересах громадян Канади ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від 06 вересня 2016 року».

Підставою для видання наказу став висновок Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 26 вересня 2016 року, єдиним доводом якого є пропущення строку подачі скарги.

У подальшому Міністерством юстиції України було виправлено технічну помилку в оскаржуваному наказі № 1239/7 від 05 жовтня 2016 року, яка не змінює суті прийнятого раніше наказу.

Із зазначеними висновками та наказом не погоджується позивач, вважаючи їх протиправними, такими, що не відповідають дійсним обставинам, а крім того, вважає, що процедура розгляду скарги, визначена чинним законодавством, зокрема, щодо забезпечення її участі та участі її представників, направлення копій скарги, висновку та наказу, не дотримана відповідачами, що порушує її права, та призводить до безпідставного втручання у вільне здійснення нею права власності.

04 квітня 2017 року позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 28 квітня 2017 року відкрито провадження у справі.

09 серпня 2017 року надійшли письмові заперечення від Міністерства юстиції України.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України та викладено його у новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України у новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судовому засіданні 05 квітня 2018 року, у яке з'явилися представники позивача, судом ухвалено здійснювати подальший розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договорів дарування від 12 лютого та 30 вересня 2008 року, а також від 20 лютого 2009 року ОСОБА_2 - Дарувальник передав безоплатно у власність, а ОСОБА_4 - Обдаровувана прийняла як дарунок ? частину квартир НОМЕР_1 та НОМЕР_2, а також ? частину нежитлових приміщень групи № 9, загальною площею 44,1 кв.м., у будинку АДРЕСА_1 (у результаті договору ОСОБА_4 належить 100% зазначених квартир та нежитлових приміщень на правах власності).

Вищезазначене нерухоме майно виступає об'єктом забезпечення за договорами позики та щодо них укладено договори іпотеки:

- щодо квартири НОМЕР_1 - від 13 листопада 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 з накладенням заборони відчуження;

- щодо квартири НОМЕР_2 - від 13 березня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 з накладенням заборони відчуження;

- щодо нежитлових приміщень групи № 9 - від 10 квітня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 з накладенням заборони відчуження.

Відомості про реєстрацію права власності перенесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно у березні-травні 2015 року, про що сформовано відповідні Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 березня 2015 року та від 02 червня 2015 року.

Боргові зобов'язання за договорами позики остаточно не виконані.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, сформованої 05 вересня 2016 року о 10 годині 57 хвилин на запит позивача приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костенко І.М., у березні 2016 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_6 зареєстровано припинення іпотеки і обтяжень щодо усіх об'єктів нерухомості, належних ОСОБА_4, а державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_7 зареєстровано припинення права власності ОСОБА_4 на усі об'єкти нерухомості та, одночасно, зареєстровано таке право за ОСОБА_8

Підставою для вчинення зазначених реєстраційних дій стало рішення Макарівського районного суду Київської області від 23 грудня 2009 року у цивільній справі № 2-1429/2009.

Упродовж чотирьох місяців після перереєстрації права власності на зазначені об'єкти нерухомості за ОСОБА_8, здійснено подальшу перереєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Подільське збіжжя», ОСОБА_9, ОСОБА_10

Відповідно до листа Прокуратури Макарівського району Київської області від 03 листопада 2015 року № 2065 вих-15, наявного в матеріалах справи, в рамках досудового розслідування кримінальних проваджень, розпочатих прокуратурою області за зверненням Реєстраційної служби м. Києва, встановлено, що цивільна справа № 2/1429/2009 у Макарівському районному суді Київської області не розглядалася, судове рішення не підписувалося суддею, прізвище якого у ньому вказано, в також відсутні відомості про реєстрацію справи в обліково-статистичній картотеці суду. Крім того встановлено, що 10 вересня 2014 року до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві звернувся ОСОБА_8 із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки з рішенням Макарівського районного суду Київської області від 23 грудня 2009 року у справі № 2-1429/2009, тобто мало місце використання підробленого судового рішення.

Матеріали кримінального провадження скеровано за підслідністю до Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

За твердженнями позивача, дізнавшись з інформаційної довідки від 05 вересня 2016 року про зміну власників на об'єкти нерухомості, належній їй на праві власності, через уповноваженого представника ОСОБА_3 вона звернулася до Міністерства юстиції України із скаргою у порядку статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виклавши у ній відповідні обставини.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_3 Комісією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України складено висновок від 26 вересня 2016 року, відповідно до якого встановлені обставини пропущення строку звернення до Комісії, у зв'язку з чим вирішено відмовити у задоволенні скарги, зокрема у висновку зазначено:

- згідно з інформацією, наявною в Державному реєстрі прав, 19 червня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Костенко І.М. із заявою про надання інформації з Державного реєстру прав у формі інформаційної довідки за об'єктом нерухомого майна, а саме: квартири НОМЕР_1 та квартири НОМЕР_2. Разом із заявами були подані квитанції за надання інформації. Заяви зареєстровані в базі даних заяв Державного реєстру прав за номерами НОМЕР_4 та НОМЕР_5. Того самого дня приватним нотаріусом Костенко І.М. було задоволено зазначені вище заяви.

Згідно з абзацом 1 частини третьої статті 37 Закону визначено, що рішення можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 30 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

З інформації, викладеної у скарзі, вбачається, що оскаржувані рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень були прийняті 04 березня 2016 року, 09 березня 2016 року, 14 березня 2016 року, 18 березня 2016 року, 07 квітня 2016 року, 29 квітня 2016 року, 25 липня 2016 року.

Скарга була складена 06 вересня 2016 року та зареєстрована в Міністерстві юстиції України того самого дня, що вказує на порушення строків подачі скарги для розгляду її відповідно до вимог статті 37 Закону.

У подальшому Міністерством юстиції України було виправлено помилку в описовій частині висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України, а саме: дату звернення ОСОБА_3 до приватного нотаріуса та отримання інформаційної довідки виправлено з « 19 червня 2016 року» на « 19 червня 2015 року», оформивши виправлення висновком Комісії про виправлення описки. Як зазначає відповідач у своїх запереченнях обставини виправлення описки не потягли зміни змісту висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України.

Отже, твердження відповідача - Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України щодо порушення строків подачі скарги представником позивача ОСОБА_3 зводиться до того, що про обставини порушення прав та законних інтересів ОСОБА_4 щодо належного їй нерухомого майна та його перереєстрації на інших осіб йому стало відомо ще 19 червня 2015 року під час звернення до приватного нотаріуса із заявою та отримання інформації з Державного реєстру прав у формі інформаційної довідки.

Водночас, як вбачається з інформаційної довідки від 19 червня 2015 року (а.с.47-50), яка міститься в матеріалах справи, у ній відсутні відомості про перехід права власності від ОСОБА_4 до інших осіб, а крім того, як встановлено судом і підтверджено самим Міністерством юстиції України, оскаржувані представником позивача ОСОБА_3 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень були прийняті державними реєстраторами 04 березня 2016 року, 09 березня 2016 року, 14 березня 2016 року, 18 березня 2016 року, 07 квітня 2016 року, 29 квітня 2016 року, 25 липня 2016 року, тобто у 2016 році, і жодним чином не могли бути відображені у інформаційній довідці за 19 червня 2015 року.

Зазначене свідчить про те, що висновки Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України не відповідають дійсним обставинам справи, є помилковими, та не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні скарги з підстав пропущення строку звернення ОСОБА_3 до Комісії, оскільки про порушення своїх прав та законних інтересів позивач у дійсності дізналася лише 05 вересня 2016 року, отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Костенко І.М., що підтверджено також наданими до матеріалів справи доказами.

Спірні правовідносини регулюються, зокрема, нормами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", а також Положенням про Комісію з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2016 року № 37/5, Порядком розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128.

Відповідно до пункту 2 Положення про Комісію з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2016 року № 37/5 Комісія з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації є постійно діючим колегіальним консультативно-дорадчим органом при Міністерстві юстиції України, що в межах повноважень, визначених Законами України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємств та громадських формувань», Порядком розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128, забезпечує розгляд скарг у сфері державної реєстрації (далі - Порядок № 1128).

Пунктом 5 Порядку № 1128 визначено, що перед розглядом скарги по суті Комісія вивчає скаргу для встановлення: 1) чи віднесено розгляд скарги відповідно до Законів до повноважень суб'єкта розгляду скарги (належний суб'єкт розгляду скарги); 2) чи дотримано вимоги Законів щодо строків подання скарги, вимог щодо її оформлення та/або щодо документів, що долучаються до скарги.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 1128 у разі коли встановлено порушення вимог Законів щодо строків подання скарги, вимог щодо її оформлення та/або щодо документів, що долучаються до скарги, суб'єкт розгляду скарги на підставі висновку комісії приймає мотивоване рішення про відмову у розгляді скарги без розгляду її по суті у формі наказу.

Як вбачається з оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України № 1239/7 від 05 жовтня 2016 року у задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовлено на підставі пункту 1 частини другої, пункту 8 частини восьмої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 12 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 1128 за результатами розгляду скарги суб'єкт розгляду скарги на підставі висновків Комісії приймає мотивоване рішення про задоволення скарги або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених Законами, у формі наказу.

Виходячи з обставин, встановлених судом, скарга ОСОБА_3 Комісією по суті не розглядалася, тому відмовляючи у розгляді скарги по суті з підстав пропуску строку на її подачу, відповідач мав застосовувати не пункт 12, а пункт 7 Порядку № 1128.

Як зазначено у параграфі 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ‹…Суд підкреслює особливу важливість принципу «добросовісної влади». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належній і якомога послідовні ший спосіб…?. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок… і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси… Принцип «добросовісної влади» як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення «Москаль проти Польщі»)… Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (рішення «Лелас проти Хорватії»). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються…›

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 05 жовтня 2016 року № 1239/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3, який діє в інтересах громадян Канади ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від 06 вересня 2016 року» та визнання протиправною бездіяльності Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, що полягає у не розгляді по суті скарги ОСОБА_3, який діє в інтересах громадян Канади ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від 06 вересня 2016 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 06 вересня 2016 року за № НОМЕР_3 є обґрунтованими, підтвердженими належними та переконливими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Згідно пункту 19 Порядку № 1128 рішення, дії або бездіяльність суб'єкта розгляду скарги можуть бути оскаржені до суду.

У разі скасування судом рішення Мін'юсту про задоволення скарги або про відмову у розгляді скарги, у тому числі без розгляду її по суті, Мін'юст не пізніше п'яти робочих днів з дня надходження рішення суду приймає рішення про скасування відповідного власного рішення у формі наказу.

Рішення Мін'юсту у випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, у разі скасування рішення про відмову у розгляді скарги, у тому числі без розгляду її по суті, виконується суб'єктом розгляду скарги не пізніше наступного робочого дня з дати його прийняття шляхом повторного розгляду скарги відповідно до Законів.

Як вбачається з адміністративного позову, позивач серед іншого просить суд зобов'язати Міністерство юстиції України та Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації розглянути по суті скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах громадян Канади ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від 06 вересня 2016 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 06 вересня 2016 року за № НОМЕР_3, за результатами розгляду якої видати наказ з урахуванням постановленого судом за цим позовом рішення.

Суд розглядаючи таку вимогу позивача зазначає, що відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, в зазначеній частині суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача шляхом зобов'язання відповідачів повторно розглянути по суті скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах громадян Канади ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від 06 вересня 2016 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 06 вересня 2016 року за № НОМЕР_3.

Водночас, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконними (протиправними) дій Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, які виразилися у внесенні 28 грудня 2016 року змін (виправлень) до висновків Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації за результатами розгляду скарги ОСОБА_3, який діє в інтересах громадян Канади ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від 06 вересня 2016 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 06 вересня 2016 року за № НОМЕР_3, оскільки як вже зазначалося судом раніше, вказані виправлення дати отримання представником позивача інформаційної довідки від приватного нотаріуса не потягли зміни змісту висновку Комісії та оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України від 05 жовтня 2016 року № 1239/7.

Згідно з частиною першою статті 9, статей 73, 74, 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позову, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 05 жовтня 2016 року № 1239/7 «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3, який діє в інтересах громадян Канади ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від 06 вересня 2016 року».

3. Визнати протиправною бездіяльність Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України, що полягає у не розгляді по суті скарги ОСОБА_3, який діє в інтересах громадян Канади ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від 06 вересня 2016 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2016 року за № НОМЕР_3.

4. Зобов'язати Комісію з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України та Міністерство юстиції України повторно розглянути по суті скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах громадян Канади ОСОБА_2 та ОСОБА_4, від 06 вересня 2016 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2016 року за № НОМЕР_3.

5. Стягнути на користь ОСОБА_4 (АДРЕСА_1) судові витрати у розмірі 1 920 грн. (одна тисяча дев'ятсот двадцять грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13).

6. В решті позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда