Справа № 800/495/16
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

07 травня 2018 року

Київ

справа №800/495/16

адміністративне провадження №П/9901/284/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Берназюка Я.О.,

суддів: Бучик А.Ю., Гімона М.М, Гриціва М.І., Мороз Л.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання Бовкуна В.В.,

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача Карлаша Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 800/495/16

за позовом ОСОБА_3

до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

про скасування рішення в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

19 вересня 2016 року ОСОБА_3 (далі за текстом - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі за текстом - ВККС або відповідач), в якому просить: скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14 липня 2016 року № 1402/дп-16 в частині притягнення судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3. до дисциплінарної відповідальності на підставі пункту 4, підпункту «а» пункту 1 частини першої статті 92 Закону «Про судоустрій і статус суддів» у виді тимчасового на 6 місяців відсторонення від здійснення правосуддя з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації з подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги наступним. Статтею 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність», яка встановлює заборону накладення арешту на кореспондентські рахунки банку, є нормою спеціальної дії відповідно до положень статті 32 Закону України «Про виконавче провадження», яка до заходів примусового виконання відносить, зокрема, звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права боржника). Також позивач посилається на те, що під час постановлення ухвали про вжиття заходів забезпечення позову судом «було встановлено очевидні ознаки протиправності дій Державної виконавчої служби України щодо накладення арештів на кореспондентські рахунки ПАТ «Банк «Фінанси та кредит». Позивач зазначає, що при постановленні ухвали про вжиття заходів забезпечення позову він виходив із того, що «для відновлення порушених прав та інтересів ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» необхідно буде докласти значних зусиль і витрат, оскільки у зв'язку з накладенням державним виконавцем арешту на кореспондентські рахунки вбачалась неможливість здійснення валютних операцій та була ймовірність неналежного виконання або невиконання ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» зобов'язань перед кредиторами, що і дало суду право постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову на підставі частини першої статті 117 КАС України. Позивач вважає, що згідно з положеннями частини другої статті 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 № 2453-VI (далі за текстом - Закон № 2453-VI) скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли порушення допущено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов'язків. Між тим, на його думку, при скасуванні Київським апеляційним адміністративним судом постановленої ним ухвали про забезпечення позову «оцінка судом апеляційної інстанції не містить вказівок щодо умислу або недбалості та наявності саме істотного характеру порушення суддею ОСОБА_3. норм процесуального права». На думку позивача, висновок ВККС про порушення правил підвідомчості стосовно позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» спростовується тим, що підставою для скасування постанови Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року стало невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального, а не процесуального права, «тобто суд апеляційної інстанції фактично визнав підвідомчість даної справи адміністративному судочинству». Зазначене, на думку позивача, спростовує висновок ВККС про те, що апеляційний суд не розглядав питання підсудності відповідного спору. Крім того, позивач висловив доводи на користь того, що розгляд позову ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» в порядку адміністративного судочинства відповідає вимогам частини першої статті 53 КАС України, зокрема, щодо того, що вимоги ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» і ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» не були ідентичними. Позивач також посилається на те, що в порушення частини шостої статті 96 Закону № 2453-VI в рішенні ВККС не встановлено вини позивача у формі умислу або недбалості. На думку позивача, відсутність у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» «жодних критеріїв, за наявності яких відповідне порушення норм процесуального права можна віднести до категорії істотного» зумовлюють неможливість притягнення його до відповідальності за «істотне порушення» норм процесуального права в силу положень статті 19, пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України, за змістом яких виключно законом повинні бути визначені діяння, що є дисциплінарними правопорушеннями.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, аналогічних тим, що їх викладено в позовній заяві, просили позов задовольнити.

ВККС у відзиві проти адміністративного позову від 28 березня 2018 року не погоджується з вимогами позивача, вважає їх необґрунтованими, просить відмовити позивачу у задоволенні позову повністю. Свою позицію ВККС обґрунтувала тим, що дії позивача, які були підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, вчинені ним під час постановлення ухвали про вжиття заходів забезпечення позову третьої особи із самостійними вимогами. Шляхом постановлення безпідставної ухвали про вжиття заходів забезпечення позову позивачем було порушено передбачене статтею 41 Конституції України право власності як дочірнього підприємства «ГСІ-Укрнафтогазбуд» ВАТ «Глобалбуд-Інжинірінг», на користь якого Господарським судом Одеської області видано наказ від 11 березня 2015 року у справі № 916/377/15-г про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» 16 970 000 грн., так і інших осіб - стягувачів ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» - на їх кошти чи кошти їх боржників, які розміщені на кореспондентських рахунках ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та примусове стягнення яких передбачено обов'язковими до виконання судовими рішеннями. Крім цього, ухвалою про вжиття заходів забезпечення позову фактично було вирішено спір по суті. Також, постановляючи ухвалу від 28 квітня 2015 року у вказаній справі про залучення ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до участі в адміністративній праві в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, суддею ОСОБА_3. не було враховано, що банк є боржником у господарській справі № 916/377/15-г про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь ДП «ГСІ-Укрнафтогазбуд» ВАТ «Глобалбуд-Інжиніринг» 16 970 000 грн., і фактично оскаржує дії державного виконавця по виконанню судового наказу, виданого Господарським судом Одеської області у цій справі. ВККС встановлено, що суддею ОСОБА_3. було допущено грубе порушення норм процесуального права, що призвело до порушення правил підвідомчості, а саме: штучно змінено юрисдикцію суду, який розглядає таку категорію справ. Оцінюючи ступінь вини судді ОСОБА_3. ВККС прийняла до уваги, що вказаний суддя, працюючи тривалий час, має достатній професійний досвід та був обізнаний з приписами чинного законодавства, а також те, що суддя на засіданні ВККС від 14 липня 2016 року визнав факт того, що позовні вимоги позивача та третьої особи із самостійними вимогами мають єдині правові підстави, інтереси цих учасників судового процесу співпадають, але, не зважаючи на це, під час ухвалення постанови від 29 квітня 2015 року у справі № 810/1455/15 було проігноровано законодавчі приписи та вказані обставини. Крім того, ВККС взято до уваги факт того, що суддя ОСОБА_3. був ознайомлений із окремою думкою судді Дудіна С.О., в якій суддя детально обґрунтував порушення приписів статті 53 КАС України шляхом залучення у справу ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в якості третьої особи із самостійними вимогами, а також штучну зміну підвідомчості вказаної справи. Проаналізувавши всі матеріали ВККС було встановлено, що порушення, вчиненні суддею ОСОБА_3., не носять характеру простої суддівської помилки, а є умисним порушенням норм процесуального права. Умисні грубі порушення суддею вимог закону є діями, що порочать звання судді і викликають сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів. ВККС встановлено, що вищевказані обставини свідчать про наявність у діях судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3. ознак дисциплінарного проступку, наслідком якого є притягнення судді до дисциплінарної відповідальності з підстав, передбачених пунктом 4, підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 92 Закону № 2453-VI.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав таку позицію з підстав, аналогічних тим, що їх викладено у відзиві на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позову повністю.

11 квітня 2018 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив ВККС, в якій позивач, в тому числі, зазначає, що оскаржуване Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14 липня 2016 року № 1402/дп-16 в частині притягнення судді ОСОБА_3. до дисциплінарної відповідальності слід скасувати з таких підстав: 1) ВККС не мала права притягувати позивача до дисциплінарної відповідальності за прийняте ним рішення; 2) справа, яка розглядалась позивачем, є адміністративною, оскільки так вказав у своїх рішеннях Київський апеляційний адміністративний суд, а тому порушення підвідомчості не було; 3) не встановлено вину позивача; 4) у діях позивача відсутня суб'єктивна сторона складу проступку, що виключає наявність проступку, а отже і притягнення до відповідальності; 5) Закон № 2453-VI не уповноважує ВККС давати оцінку на предмет істотності допущеного порушення норм процесуального права, що «може бути віднесено до виключної компетенції суду, який переглядає відповідне рішення в апеляційному чи касаційному порядку»; 6) саме скасування судового рішення не є підставою для дисциплінарної відповідальності; 7) застосоване покарання є занадто суворе для першого разу притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

ІІІ. КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 22 вересня 2017 року відкрив провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та ухвалою від 23 вересня 2016 року призначив справу до судового розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 грудня 2016 року задоволено клопотання представника відповідача від 28 жовтня 2016 року і позивача від 19 грудня 2016 року та зупинено провадження в цій справі до розгляду Вищою радою юстиції скарги ОСОБА_3 на рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14 липня 2016 року № 1402/дп-16.

Розгляд справи № 800/495/16 Вищий адміністративний суд України не закінчив.

У пункті 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі за текстом - Закон № 1402-VIII) передбачено, що Вищий адміністративний суд України діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду.

У відповідності з положенням пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності й Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, Кодекс адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року № 2747-IV викладено у новій редакції.

Згідно з пунктом 5 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року; далі - КАС України) позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 січня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів у складі: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Бучик А.Ю., Гімона М.М., Гриціва М.І., Мороз Л.Л.

15 січня 2018 року ухвалою Верховного Суд адміністративну справу прийнято до провадження.

06 лютого 2018 року ухвалою Верховного Суду поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 12 березня 2018 року о 15.00 год. Підставою для поновлення провадження було клопотання представника відповідача, який надіслав до суду копію рішення Вищої ради правосуддя від 02 березня 2017 року № 413/0/15-17 «Про розгляд скарги суддів Київського окружного адміністративного суду Лапія Сергія Миколайовича та ОСОБА_3 на рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14 липня 2016 року № 1402/дп-16».

В судовому засіданні 12 березня 2018 року Верховний Суд оголосив перерву до 02 квітня 2018 року о 16.00 год.

В судовому засіданні 02 квітня 2018 року Верховний Суд оголосив перерву до 16 квітня 2018 року о 15.00 год.

В судовому засіданні 16 квітня 2018 року Верховний Суд оголосив перерву до 07 травня 2018 року о 12.00 год.

IV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила наступне.

Постановою Верховної Ради України від 06 червня 2013 року № 326-VII ОСОБА_3 було обрано на посаду судді Київського окружного адміністративного суду безстроково.

Протягом липня - вересня 2015 року до ВККС надійшли колективні звернення вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (8вк-5647/15, 8вк-5647/15/1, 8вк-5647/15/2, 8вк-5647/15/3), а також звернення Прокуратури Київської області від 03 вересня 2015 року № вк-5647/15/4 щодо поведінки суддів Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3, Дудіна Сергія Олександровича та Лапія Сергія Миколайовича, судді Київського апеляційного адміністративного суду Мацедонської Вікторії Едуардівни та судді Вищого адміністративного суду України Заїки Миколи Миколайовича. Заявники скаржилися на неналежну поведінку зазначених суддів під час здійснення правосуддя в адміністративній справі № 800/1455/15, а саме; порушення суддями Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3., Дудіним С.О., Лапієм С.М. правил підвідомчості у вказаній справі, порушення суддею Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3. прав і охоронюваних законом інтересів вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» при постановленні ухвали про вжиття заходів забезпечення позову від 28 квітня 2015 року у вказаній справі.

ВККС проводилася перевірка в частині оскарження поведінки суддів Київського окружного адміністративного суду, зокрема ОСОБА_3

На підставі висновку за результатами перевірки даних про наявність підстав для притягнення судді до відповідальності від 10 вересня 2015 року ВККС прийняла рішення від 26 жовтня 2015 року № 2912/дп-15, яким відкрито дисциплінарну справу, зокрема, стосовно судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3.

За наслідками розгляду дисциплінарної справи стосовно судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3. ВККС прийняла рішення від 14 липня 2016 року № 1402/дп-16 (далі за текстом - Рішення), яким притягнуто суддю Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3. до дисциплінарної відповідальності на підставі пункту 4, підпункту «а» пункту 1 частини першої статті 92 Закону «Про судоустрій і статус суддів» у виді тимчасового на 6 місяців відсторонення від здійснення правосуддя з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації з подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Підставою для прийняття такого Рішення були встановлені ВККС факти і обставини, які, відповідно до цього ж Рішення, свідчать про наявність у діях судді ОСОБА_3. складу дисциплінарного правопорушення. Зокрема при розгляді дисциплінарної справи ВККС встановила таке.

21 квітня 2015 року суддею Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3. було постановлено ухвалу про відкриття провадження в адміністративній справі № 810/1455/15 за позовом ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» до Державної виконавчої служби України про: визнання протиправними дій Державної виконавчої служби України щодо накладення та виконання арешту на кошти ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», що містяться на кореспондентських рахунках у фінансових установах, зобов'язання утриматися від вчинення вказаних виконавчих дій щодо накладення та виконання арештів на кошти ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», що містяться на кореспондентських рахунках у фінансових установах, та стягнення матеріальної шкоди за рахунок Державного бюджету України.

28 квітня 2015 року суддею Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3. у адміністративній справі № 810/1455/15 було постановлено ухвалу про залучення ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» - боржника у виконавчому провадженні по виконанню рішення господарського суду у справі № 916/377/15-г, до участі в адміністративній справі № 810/1455/15 в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Крім цього, суддею ОСОБА_3. було постановлено ухвалу від 28 квітня 2015 року про застосування заходів забезпечення позову третьої особи ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», якою заборонено Державній виконавчій службі України та будь-яким її правонаступникам та органам державної виконавчої служби та їх правонаступникам, НБУ та його територіальним управлінням, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк», ПАТ Комерційний банк «Правекс-Банк», ПАТ «Укрсоцбанк», ПАТ «Сітібанк» вчиняти будь-які дії щодо накладення арешту на зазначені в цій ухвалі рахунки та кошти на рахунках ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», а також будь-яке стягнення, примусове списання коштів за платіжними та іншими вимогами Державної виконавчої служби України та будь-яких її правонаступників з кореспондентських рахунків ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», перелічених нижче в ухвалі.

Цього ж дня суддею ОСОБА_3. постановлено ухвали, якими задоволено заяву ПАТ «Білоцерківська теплоелектроцентраль» про залишення без розгляду позовних вимог в частині визнання протиправними дій Державної виконавчої служби України щодо накладення та виконання арешту на кошти ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», що містяться на кореспондентських рахунках фінансових установах, та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження колегією суддів у складі головуючого ОСОБА_3., суддів Дудіна С.О., Лапія С.М.

29 квітня 2015 року Київським окружним адміністративним судом було ухвалено постанову у вказаній справі, якою у задоволенні позову ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» про зобов'язання Державної виконавчої служби України утриматися від вчинення виконавчих дій щодо накладення та виконання арештів на кошти ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», що містяться на кореспондентських рахунках у фінансових установах, та стягнення матеріальної шкоди за рахунок Державного бюджету України відмовлено, позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ПАТ Банк «Фінанси та кредит», задоволено частково: визнано протиправними дії Державної виконавчої служби України щодо накладення та виконання арешту на кошти ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», що містяться на кореспондентських рахунках, відкритих у фінансових установах, вчинені в межах виконавчого провадження, відкритого з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області від 11 березня 2015 у справі № 916/377/15-г. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» відмовлено.

В якості підстави для відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» судом було вказано на відсутність порушеного права позивача у правовідносинах, що виникли.

При цьому, суддею Дудіним С.О. було викладено окрему думку, відповідно до якої суддя вважає, що позовна заява третьої особи з самостійними вимогами ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» не відповідає вимогам статті 53 КАС України. За таких обставин, на думку судді, Київський окружний адміністративний суд повинен був постановити ухвалу про відмову у вступі ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, повернути матеріали поданого позову цій особі та вирішити спір виключно за первісно заявленими позовними вимогами ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль».

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2016 року ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 810/1455/15 скасовано та постановлено нову про відмову у задоволенні клопотання ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про забезпечення позову у цій справі.

Підставою для скасування ухвали про забезпечення позову суд апеляційної інстанції зазначив відсутність в матеріалах судової справи доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, відсутність очевидної небезпеки заподіяння шкоди інтересам ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» або третіх осіб, а також грубе порушення судом першої інстанції приписів статті 73 Закону України «Про Національний банк України» щодо повноважень Національного банку України та його територіальних органів, які було обмежено спірною ухвалою про забезпечення позову. Крім цього, суд апеляційної інстанції встановив факт вирішення спірною ухвалою зобов'язань третіх осіб, які не були учасниками справи, чим було порушено вимоги процесуального законодавства та права таких осіб.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2016 року було скасовано постанову Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року в частині задоволення вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», та відмовлено у задоволенні вказаних вимог в повному обсязі.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано прямим порушенням судом першої інстанції приписів нормативно-правових актів НБУ, якими прямо передбачено можливість накладення арешту на кошти банка-боржника, які містяться на його кореспондентських рахунках та подальші дії державного виконавця з примусового списання коштів.

Крім цього, судом апеляційної інстанції встановлено відсутність бездіяльності державного виконавця, яка полягає у допущенні накладення та виконання арешту на кошти ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», що вказує на безпідставність позовних вимог у цій справі.

ВККС зазначає, що встановлені в ході перевірки обставини свідчать про таке: діями судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3. щодо постановлення незаконної ухвали про вжиття заходів забезпечення позову за клопотанням третьої особи з самостійними вимогами ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» від 28 квітня 2015 року у справі № 810/1455/15 порушено приписи статі 117 КАС України, що свідчить про наявність в його діях складу дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 92 Закону № 2453-VI, а саме: умисне допущення суддею порушення прав людини і основоположних свобод; діями «суддів «Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3 та Лапія С.М. щодо часткового задоволення позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» порушено приписи частини другої статті 4, статті 53, статті 181 КАС України та частини четвертої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження», що свідчить про наявність в їх діях складу дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 92 Закону «Про судоустрій і статус суддів», а саме: умисне істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що призвело до порушення правил підвідомчості. Крім цього, діями суддів ОСОБА_3. та Лапія С.М. порушено статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплено право осіб на справедливий суд.

Крім того, ВККС встановлено, що згідно із інформацією, наданою в зверненні Прокуратури Київської області від 21 серпня 2015 року та доданих до нього зверненнях юридичних та фізичних осіб, яка підтверджується матеріалами перевірки, ухвала судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3. про вжиття заходів забезпечення позову є підставою для численних відмов органів Державної виконавчої служби України виконувати судові рішення, що набрали законної сили, у справах, де банк є боржником чи обслуговуючим банком.

Зокрема, посилаючись на вказану ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову: ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві в межах відкритого виконавчого провадження не вчиняв жодних дій з примусового виконання рішення Господарського суду м. Києва від 30 квітня 2015 року у справі № 910/3751/15-г, яке набрало законної сили 16 травня 2015 року та яким зобов'язано ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» виконати платіжні доручення ТОВ «ОСТ-ВЕСТ ЕКСПРЕС» на загальну суму 51 100 грн.; ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві в межах відкритого виконавчого провадження не вчиняв жодних дій з примусового виконання рішення Господарського суду м. Києва від 22 квітня 2015 року у справі № 910/8187/15-г, яким стягнено з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь ТОВ «Виробничо-торгівельна компанія «ІНТЕР-ПЛАСТ» 158 133,84 грн.

Таким чином, шляхом постановлення безпідставної ухвали про вжиття заходів забезпечення позову, суддею ОСОБА_3. було порушено гарантоване статтею 41 Конституції України право власності також дочірнього підприємства „ГСІ-Укрнафтогазбуд» ВАТ „Глобалбуд-Інжинірінг», на користь якого Господарським судом Одеської області видано наказ від 11 березня 2015 року у справі № 916/377/15-г про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» 16 970 000 грн., інших осіб - стягувачів ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на їх кошти, які розміщені на кореспондентських рахунках ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та примусове стягнення яких передбачено обов'язковими до виконання судовими рішеннями. Вказане встановлено також судом апеляційної інстанції, який скасовуючи ухвалу Київського окружного адміністративного суду про забезпечення позову, вказав на численні порушення судом першої інстанції прав осіб, які не були учасниками справи, що є порушенням вимог закону.

Крім цього, ВККС зазначає, що ухвалою про вжиття заходів забезпечення позову фактично було вирішено спір по суті. Так, ухвалою про вжиття заходів забезпечення позову третьої особи ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було заборонено, зокрема, Державній виконавчій службі України та її органам вчиняти будь-які дії щодо накладення арешту на зазначені в цій ухвалі рахунки ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та кошти на рахунках, а також будь-яке стягнення, примусове списання коштів за платіжними та іншими вимогами Державної виконавчої служби України з кореспондентських рахунків ПАТ «Банк «Фінанси та кредит». При цьому, позовними вимогами ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» як третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору у вказаній справі були визнання протиправними дій Державної виконавчої служби України щодо накладення та виконання арешту на кошти ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», що містяться на кореспондентських рахунках, відкритих у фінансових установах.

ВККС враховувала те, що судді ОСОБА_3. були відомі вимоги статті 117 КАС України, порушення яких встановлено судом апеляційної інстанції, а також правові позиції Верховного Суду України та Вищим адміністративним судом України від 2006 та 2008 років, щодо підстав постановлення ухвали про забезпечення адміністративного позову та мети застосування такого правового інституту, які ним було проігноровано під час вжиття в квітні 2015 року заходів забезпечення позову. ВККС вважає, що суддя ОСОБА_3. умисно порушив зазначені процесуальні норми та постановив незаконну ухвалу.

Щодо дій суддів ОСОБА_3., які є підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності та вчинені під час ухвалення постанови від 29 квітня 2015 року про часткове задоволення позову третьої особи із самостійними вимогами, а також щодо визначення ступеню вини ВККС дійшла таких висновків.

Відповідно до статті 53 КАС України треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, можуть вступити у справу у будь-який час до закінчення судового розгляду, пред'явивши адміністративний позов до сторін. Задоволення адміністративного позову таких осіб має повністю або частково виключати задоволення вимог позивача до відповідача.

Отже, задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, робить неможливим задоволення вимог позивача щодо цього ж предмету спору; інтереси таких третіх осіб мають суперечити, як правило, інтересам обох сторін; у третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору інтереси протилежні інтересам позивача і відповідача на відміну від співпозивачів, інтереси яких співпадають.

Проте, позовні вимоги позивача та третьої особи з самостійними вимогами у вказаній справі є схожими, їх інтереси співпадають, а саме: позови ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в якості третьої особи з самостійними вимогами та ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» в якості позивача направлені на оскарження дій Державної виконавчої служби України щодо укладення та виконання арешту на кошти ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», що містяться на кореспондентських рахунках, відкритих у фінансових установах.

Крім цього, позовні вимоги позивача та третьої особи не конкурують між собою, пов'язані єдиними правовими підставами, задоволення позову третьої особи не унеможливлює задоволення вимог позивача, а, отже, інтерес обох учасників процесу в позитивному вирішенні спору є однаковим.

Зацікавленість ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» у задоволені позову ПАТ «Білоцерківська теплоелектроцентраль» є, на думку ВККС, очевидною, адже мова йде про звільнення з-під арешту коштів саме цієї банківської установи та надання можливості вільного розпорядження ними, що може бути підставою для участі ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, а не в якості третьої особи з самостійними вимогами.

З огляду на викладене, у позові третьої особи з самостійними вимогами відсутній необхідний та обов'язковий елемент такий як самостійність вимог на предмет спору та власна зацікавленість в іншому вирішенні спору ніж первісно заявлені позовні вимоги.

Подальше подання ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» заяви про відмову від частини позовних вимог, які є повністю ідентичними із позовними вимогами ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», не надавали суду процесуальної можливості для прийняття та розгляду вимог ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в якості третьої особи з самостійними вимогами в одному провадженні з вимогами ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль», оскільки позовні вимоги позивача та третьої особи залишаються пов'язаними єдиними правовим підставами, та інтерес обох учасників процесу в позитивному вирішенні спору залишається однаковим.

ВККС зазначає, що на вказане звернув увагу суддя Дудін С.О., виклавши свою незгоду із постановою Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року в окремій думці. Крім цього, той факт, що позовні вимоги позивача та третьої особи з самостійними вимогами у вказаній справі є схожими, вони не конкурують між собою та пов'язані єдиними правовими підставами, інтереси позивача та третьої особи з самостійними вимогами співпадають, було визнано безпосередньо суддею ОСОБА_3. на засіданні ВККС від 14 липня 2016 року.

При цьому, ВККС взяла до уваги той факт, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи судові рішення у вказаній справі, не досліджував питання правомірності залучення у справу ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в якості особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Так, в ухвалі та постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2016 року, якими було скасовано ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року про вжиття заходів забезпечення позову та постанову Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року у справі 810/1455/15, досліджувалося лише питання підвідомчості адміністративним судам позову ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» та зазначено, що вказаний позов підлягає розгляду в порядку КАС України з огляду на те, що позивач не є стороною виконавчого провадження. При цьому, як вже було зазначено вище, позовні вимоги ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» Київським окружним адміністративним судом було залишено без задоволення на підставі відсутності порушеного права позивача у правовідносинах, що виникли.

Постановляючи ухвалу від 28 квітня 2015 року у вказаній справі про залучення ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до участі в адміністративній справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, суддею ОСОБА_3. не було враховано, що банк є боржником у господарській справі № 916/377/15-г про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь ДП «ГСІ-Укрнафтогазбуд» ВАТ «Глобалбуд-Інжиніринг» 16 970 000 грн., і фактично оскаржує дії державного виконавця по виконанню судового наказу, виданого Господарським судом Одеської області у цій справі.

Враховуючи приписи статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» та Постанови Пленуму ВАС України від 13 грудня 2010 року № 3 щодо підвідомчості справ з приводу оскарження сторонами виконавчого провадження дій державного виконавця, позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» як сторони виконавчого провадження підлягали вирішенню Господарським судом Одеської області в порядку статті 121-2 ГПК України.

У зв'язку із цим, на думку ВККС, суддею ОСОБА_3. було допущено грубе порушення норм процесуального права, що призвело до порушення правил підвідомчості, а саме: штучно змінено юрисдикцію суду, який розглядає таку категорію справ.

При цьому, ВККС взяла до уваги те, що питання підвідомчості позову ПАТ Банк «Фінанси та кредит» адміністративним судам не досліджувалося Київським апеляційним адміністративним судом під час перегляду рішень Київського окружного адміністративного суду у цій справі. Так, судом апеляційної інстанції було вказано лише на підвідомчість судової справи адміністративним судам в частині розгляду позову ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» з огляду на те, що товариство не є стороною виконавчого провадження.

ВККС зазначила, що у даному випадку не надається оцінка обґрунтованості вказаної постанови Київського окружного адміністративного суду по суті, що перевіряється судами вищої інстанції, а досліджується лише порушення норм процесуального права, які призвели до порушення правил підвідомчості, і це відноситься до повноважень ВККС.

Оцінюючи ступінь вини судді ОСОБА_3. ВККС брала до уваги те, що вказаний суддя, працюючи тривалий час, має достатній професійний досвід та був обізнаний із приписами чинного законодавства, а також те, що суддя на засіданні ВККС від 14 липня 2016 року визнав факт того, що позовні вимоги позивача та третьої особи із самостійними вимогами мають єдині правові підстави, інтереси цих учасників судового процесу співпадають, але, не зважаючи на це, під час ухвалення постанови від 29 квітня 2015 року у цій справі було проігноровано законодавчі приписи та вказані обставини.

Крім цього, ВККС взяла до уваги факт того, що суддя ОСОБА_3. був ознайомленим із окремою думкою судді Дудіна С.О., в якій останній детально обґрунтував порушення приписів статті 53 КАС України шляхом залучення у справу ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в якості третьої особи із самостійними вимогами, а також штучну зміну підвідомчості вказаної справи.

ВККС, встановлено, що порушення, вчинені вказаним ОСОБА_3, не носять характер простої суддівської помилки, а є умисним порушенням норм процесуального права.

Зважаючи на викладене, ВККС вважала за необхідне притягнути суддю Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності за допущені проступки.

ВККС при прийнятті рішення враховувала, що постановлення суддею ОСОБА_3. незаконної ухвали про вжиття заходів забезпечення позову ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» призвело до негативних наслідків, пов'язаних із невчиненням органами Державної виконавчої служби України дій з примусового виконання законних судових рішень, якими передбачено стягнення коштів ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» з його кореспондентських рахунків.

Вирішуючи питання щодо відповідальності суддів ОСОБА_3. ВККС враховувала, що відповідно до частини другої статті 92 Закону № 2453-VI скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли порушення допущено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов'язків. У даному випадку ВККС дійшла висновку про умисне порушення норм процесуального права вказаними суддями.

Обираючи вид дисциплінарного стягнення, ВККС також ураховувала особу судді та те, що згідно із характеристикою судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3. наданого головою Київського окружного адміністративного суду та затвердженого рішенням зборів суддів цього суду від 11 липня 2016 № 7-6/16, вказаний суддя зарекомендував себе позитивно як висококваліфікований юрист, який вживає заходи для поглиблення своїх знань та вдосконалення практичних навичок, слідкує за змінами в законодавстві, а також те, що суддя до дисциплінарної відповідальності не притягувався.

Також, ВККС враховувала, що дисциплінарне стягнення до суддя Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3. застосовується у строк, передбачений частиною четвертою статті 96 Закону № 2453-VI.

Враховуючи обставини умисного порушення суддею ОСОБА_3. норм процесуального права і негативні наслідки, які настали у зв'язку із постановленням незаконних судових рішень, негативний суспільний резонанс, який спричинили вказані судові рішення, ВККС вважала, що застосування до судді ОСОБА_3. більш м'якого стягнення є неспівмірним зі скоєним проступком.

Зважаючи на викладене, ВККС дійшла висновку про необхідність притягнення - судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3. до дисциплінарної відповідальності з підстав, передбачених пунктом 4, підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті Закону № 2453-VI.

Таким чином, між сторонами виник спір стосовно законності рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14 липня 2016 року № 1402/дп-16 в частині притягнення судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3. до дисциплінарної відповідальності на підставі пункту 4, підпункту «а» пункту 1 частини першої статті 92 Закону «Про судоустрій і статус суддів» у виді тимчасового на 6 місяців відсторонення від здійснення правосуддя з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації з подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.

V. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД

Рішення ВККС від 14 липня 2016 року № 1402/дп-1б стосовно судді ОСОБА_3. прийнято до набрання чинності Законом №1402-VIII, у зв'язку із цим, суд застосовує правові норми, що діяли на момент прийняття оскаржуваного рішення, а саме Закону № 2453-VI.

Підстави дисциплінарної відповідальності судді визначено у статті 92 Закону № 2453-VI. За змістом пункту "г" пункту 1 частини першої цієї статті суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження за умисне або внаслідок недбалості порушення засад рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 93 Закону № 2453-VI дисциплінарне провадження - це процедура розгляду звернення з метою встановлення обставин, що можуть бути підставою дисциплінарної відповідальності судді.

Органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо судді місцевого суду, відповідно до пункту 1 частини першої статті 94 Закону № 2453-VI є Вища кваліфікаційна комісія суддів України.

Порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо судді визначено у статті 95 Закону № 2453-VI. Зокрема за частиною першою цієї статті дисциплінарне провадження щодо судді передбачає здійснення перевірки даних про наявність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, вирішення питання про відкриття дисциплінарної справи чи відмову в її відкритті, розгляд дисциплінарної справи і прийняття рішення.

У частині другій статті 95 Закону № 2453-VI передбачено, що за зверненням, яке відповідає встановленим цим Законом вимогам та не підлягає поверненню, членом органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, проводиться перевірка даних про наявність підстав для відкриття дисциплінарного провадження. Така перевірка проводиться у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частинами десятою та одинадцятою статті 95 Закону № 2453-VI розгляд дисциплінарної справи відбувається у відкритому засіданні, на яке запрошуються особа, за скаргою (заявою) якої відкрито справу, або її представник та суддя, стосовно якого відкрито справу. Будь-які заінтересовані особи мають право бути присутніми на засіданні.

У разі неможливості з поважних причин взяти участь у засіданні органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, суддя, справа стосовно якого розглядається, може надати по суті порушених питань письмові пояснення, які додаються до матеріалів справи. Письмові пояснення судді оголошуються на засіданні в обов'язковому порядку. Повторна неявка цього судді на засідання є підставою для розгляду дисциплінарної справи за його відсутності. Неприбуття особи, за зверненням якої відкрито дисциплінарну справу, не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 96 Закону № 2453-VI орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, обговорює результати розгляду дисциплінарної справи за відсутності судді, стосовно якого розглядалася справа, і запрошених осіб. За результатами розгляду орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення або відмову в накладенні дисциплінарного стягнення. Рішення у дисциплінарній справі приймається більшістю від загального складу органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів. Член органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, який проводив перевірку, не бере участі в голосуванні під час прийняття рішення.

Під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Рішення органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, викладається у письмовій формі, підписується головуючим і членами цього органу, які брали участь у прийнятті рішення, і оголошується на засіданні. Рішення у дисциплінарній справі повинно містити: 1) прізвище, ім'я, по батькові і посаду судді, який притягається до дисциплінарної відповідальності; 2) встановлені обставини у справі з посиланням на докази; 3) мотиви, з яких ухвалено рішення; 4) суть рішення за результатами розгляду із зазначенням дисциплінарного стягнення в разі його застосування; 5) порядок і строк оскарження рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 97 Закону № 2453-VI до судді може бути застосоване, зокрема, дисциплінарне стягнення у виді тимчасового (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді.

VI. ОЦІНКА СУДУ

Розглядаючи цю справу, суд оцінює оскаржуване рішення ВККС на відповідність статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, а також вимогам інших законів.

Суд, вивчивши доводи позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, дійшов таких висновків.

У своїй позовній заяві позивач не погоджується з висновком відповідача щодо порушення норм процесуального права під час постановлення позивачем ухвали про вжиття заходів забезпечення позову третьої особи з самостійними вимогами ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» від 28 квітня 2015 року в справі № 810/1455/15. Зокрема, позивач зазначає, що стаття 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність», яка встановлює заборону накладення арешту на кореспондентські рахунки банку, є нормою спеціальної дії відповідно до положень статті 32 Закону України «Про виконавче провадження», яка до заходів примусового виконання відносить, в тому числі, звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права боржника). Також позивач посилається на те, що під час постановлення ухвали про вжиття заходів забезпечення позову судом «було встановлено очевидні ознаки протиправності дій Державної виконавчої служби України щодо накладення арештів на кореспондентські рахунки ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».

На думку суду, ці доводи позивача є безпідставними, та не відповідають висновкам відповідача в оскаржуваному Рішенні, в якому ВККС, встановлено порушення норм процесуального права під час постановлення позивачем ухвали про забезпечення позову, в її невідповідності статті 117 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) і не оцінювала рішення, прийняте судом (позивачем) за наслідками розгляду справи № 810/1455/15 по суті.

Також позивач стверджує, що при постановленні ухвали про вжиття заходів забезпечення позову він виходив із того, що «для відновлення порушених прав та інтересів ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» необхідно буде докласти значних зусиль і витрат, оскільки у зв'язку з накладенням державним виконавцем арешту на кореспондентські рахунки вбачалась неможливість здійснення валютних операцій та була ймовірність неналежного виконання або невиконання ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» зобов'язань перед кредиторами, що і дало суду право постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову на підставі частини першої статті 117 КАС України.

На думку суду, таке твердження є необґрунтованим, оскільки за обставинами цієї справи арешт було накладено лише на суму коштів на кореспондентському рахунку, що якраз і відповідала певним визначеним вимогам кредитора банку, причому вимогам, безспірність яких була підтверджена судовими рішеннями, що набрали законної сили, та відповідними виконавчими документами (зокрема, наказом Господарського суду Одеської області від 11 березня 2015 року в справі № 916/377/15-г). Крім того, незаконність ухвали про вжиття заходів забезпечення позову була в подальшому підтверджена ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2016 року, який скасував ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року та постановив нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» відмовив.

Позивач посилається на те, що згідно з положеннями частини другої статті 92 Закону № 2453-VI скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли порушення допущено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов'язків. Між тим, позивач наголошує на тому, що при скасуванні Київським апеляційним адміністративним судом постановленої ним ухвали про забезпечення позову «оцінка судом апеляційної інстанції не містить вказівок щодо умислу або недбалості та наявності саме істотного характеру порушення суддею ОСОБА_3. норм процесуального права».

Однак, дане твердження позивача не спростовує висновків ВККС щодо умисності допущеного суддею ОСОБА_3. порушення вимог статті 117 КАС України. Оцінка дій судді (позивача), процесуальне рішення якого переглядалося, не входить до меж розгляду справи при перегляді ухвали в апеляційному порядку, тому відсутність в ухвалі апеляційного суду висновків щодо наявності чи відсутності умислу у діях судді першої інстанції не має юридичного значення.

Здійснюючи оцінку висновку ВККС щодо умисності допущеного суддею ОСОБА_3. порушення закону при винесенні ухвали про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, суд вважає, що цей висновок є обґрунтованим, відповідає обставинам справи і доводами позивача не спростовуються.

На думку позивача, висновок ВККС про порушення правил підвідомчості стосовно позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» спростовується тим, що підставою для скасування постанови Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року стало невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального, а не процесуального права, «тобто суд апеляційної інстанції фактично визнав підвідомчість даної справи адміністративному судочинству». Зазначене, на думку позивача, спростовує висновок ВККС про те, що апеляційний суд не розглядав питання підсудності відповідного спору. Крім того, позивач стверджує, що розгляд позову ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» в порядку адміністративного судочинства відповідає вимогам частини першої статті 53 КАС України, зокрема, щодо того, що вимоги ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» і ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» не були ідентичними.

Однак, на думку суду, такі твердження позивача не спростовують висновків ВККС, яка виходила не з ідентичності вимог ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» і ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», а з того, що в силу вимог статті 53 КАС України для визнання особи «третьою особою, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору» необхідно, щоб задоволення вимог цієї особи повністю або частково виключало задоволення вимог позивача до відповідача; водночас вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» вказаним критеріям не відповідали. Крім того, як вказала ВККС у Рішенні, позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» як сторони виконавчого провадження підлягали вирішенню не в порядку адміністративного судочинства, а відповідно до правил статті 121-2 ГПК України господарським судом Одеської області.

З приводу доводів позивача на неможливість оцінювати порушення правил підвідомчості у разі, коли дане порушення не було встановлене судом апеляційної інстанції, то такі доводи не ґрунтуються на вимогах закону. ВККС, як уповноважений законом орган, мала повноваження надати правову оцінку діям судді незалежно від того, чи переглядалося судове рішення, пов'язане з такою поведінкою, судом вищої інстанції, і якими були результати такого перегляду. Крім того, при ухваленні Рішення ВККС виходила з того, що «судом апеляційної інстанції було вказано лише на підвідомчість справи адміністративним судом у частині позову ПАТ «Білоцерківська теплоенергоцентраль» з огляду на те, що товариство не було стороною виконавчого провадження»; «питання підвідомчості позову ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» адміністративним судом не досліджувалося». Це твердження ВККС відповідає змісту рішення Київського апеляційного адміністративного суду.

У своїй позовній заяві позивач стверджує, що в порушення частини шостої статті 96 Закону № 2453-VI Рішення ВККС не встановило вини судді у формі умислу або недбалості.

З приводу цього, суд зазначає, що таке твердження спростовується змістом Рішення ВККС, в якому зроблено мотивований висновок щодо умисності порушень, допущених суддею ОСОБА_3. при постановленні ухвали про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову та висновок щодо умисного характеру дій судді ОСОБА_3. в частині порушення правил підвідомчості спорів.

Також у позовній заяві зазначено, що «в оскаржуваному Рішенні не встановлено як вини, так і допущення суддею ОСОБА_3. конкретного порушення норм процесуального права, що має характер істотного та яке призвело до порушення правил підвідомчості та прав людини і основоположних свобод».

Суд зазначає, що це твердження спростовується змістом Рішення, у якому зроблено посилання на положення частиною четвертою статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» («рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом»), статті 121-2 ГПК України та статті 157 КАС України ці висновки ВККС у цьому відношенні повністю відповідають закону та обставинам справи.

На думку позивача, відсутність у Закону № 2453-VI «критеріїв, за наявності яких відповідне порушення норм процесуального права можна віднести до категорії істотного» зумовлюють неможливість його притягнення до відповідальності за «істотне порушення» норм процесуального права в силу положень статті 19, пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України, за змістом яких виключно законом повинні бути визначені діяння, що є дисциплінарними правопорушеннями.

Суд оцінює критично таке твердження і вважає, що воно не може бути взятий до уваги. Відсутність законодавчого регулювання потрібно відрізняти від встановлення законом загальних правових конструкцій, у тому числі з використанням оціночних понять, без чого формування сучасного законодавства України є неможливим.

Окрім наведених доводів, позивач робить посилання на міжнародні стандарти незалежності суддів, які, втім, не стосуються обставин справи (зокрема, стосуються кримінальної відповідальності суддів, перегляду судових рішень) і не спростовують висновків ВККС.

Також позивач стверджує, що права та інтереси скаржників (осіб, які ініціювали питання про його відповідальність) постановою Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2015 року у справі № 810/1455/15 порушені не були. Однак, таке твердження спростовується матеріалами дисциплінарної справи, а саме відомостями про те, що, посилаючись на ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову, ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві в межах відкритих виконавчих проваджень не вчиняв жодних дій із примусового виконання рішень Господарського суду міста Києва від 30 квітня 2015 року у справі № 910/3751/15г та від 22 квітня 2015 року у справі № 910/8187/15-г. Неможливість виконати остаточне рішення у цьому випадку порушує такі основоположні права людини, як право власності (стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод) та право на справедливий суд (стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод). З цього слід зробити висновок про те, що діями судді ОСОБА_3. дійсно порушено основоположні права людини.

Таким чином, на думку суду, ВККС вірно кваліфіковано дії позивача, а застосоване дисциплінарне стягнення є пропорційним і відповідає вимогам частини першої статті 97 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року у редакції, чинній на момент прийняття Рішення ВККС.

Суд, також звертає увагу на те, що позивач оскаржував Рішення ВККС до Вищої ради правосуддя, яка перевіряла обставини зазначеної дисциплінарної справи, і рішенням від 02 березня 2017 року № 413/0/15-17 відмовила в задоволенні скарги ОСОБА_3

Аналогічні правові позиції щодо дисциплінарної відповідальності суддів висловленні в рішеннях Великої Палати Верховного Суду (Постанова від 18 березня 2018 року у справі № 11-66сап18, суддя-доповідач Саприкіна І. В.; Постанова від 19 квітня 2018 року у справі № 9901/18/17, суддя-доповідач Саприкіна І. В.).

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Не дають приводів для визнання незаконним ВККС також інші зазначені у позовній заяві аргументи позивача, позаяк вони не применшують і не змінюють основних правових висновків та мотивів цього рішення Касаційного адміністративного суду.

Суд, також, звертає увагу на те, що здійснюючи судочинство Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 липня 2006 р. у справі «Проніна проти України» зазначив, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов'язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довод. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення (CASE OF Svetlana Vladimirovna PRONINA against Ukraine (Application no. 63566/00)).

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення ВККС від 14 липня 2016 року № 1402/дп-1б в частині притягнення судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3. до дисциплінарної відповідальності відповідає вимогам статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, а також вимогам інших законів.

Враховуючи викладене вище позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання позову у цій справі відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 5, 22, 241-246, 250, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_3 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14 липня 2016 року № 1402/дп-1б в частині притягнення судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_3. до дисциплінарної відповідальності у виді тимчасового на 6 місяців відсторонення від здійснення правосуддя з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Головуючий суддя Я.О. Берназюк

Судді А.Ю. Бучик

М.М.Гімон

М.І. Гриців

Л.Л. Мороз

Повне рішення суду складено 11 травня 2018 року.