Справа № 804/7057/16
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2018-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 травня 2018 року

Київ

справа №804/7057/16

адміністративне провадження №К/9901/37698/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Чечелівському районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - ДПІ)
на постановуДніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2017 (Головуючий суддя: Д.В. Сидоренко)
та ухвалуДніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2017 (колегія суддів у складі: Т.І. Ясенова, А.В. Сухаров, О.В. Головко)
у справі №804/7057/16
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_5
доДПІ
проскасування рішень суб'єкта владних повноважень,

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_5 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до ДПІ, у якому просила скасувати: податкове повідомлення-рішення № від 04.07.2016; податкове повідомлення-рішення № від 23.08.2016; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 23.08.2016; вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 23.08.2016; податкову вимогу №2394-17 від 02.09.2016.

Обґрунтовуючи позов зазначає, що невизнання відповідачем витрат у 2014-2015 роках при визнанні доходів є порушенням норм підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 пункту 56.12 статті 56, пунктів 177.2, 177.4, 177.5, 177.10 статті 177 Податкового кодексу України (далі - ПК України), оскільки такі сформовані належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2017, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2017, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 23.08.2016. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 04.07.2016 в частині основного зобов'язання у сумі 6672 грн. 20 коп. та штрафних санкцій у сумі 1668 грн. 05коп. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 23.08.2016 зі сплати єдиного внеску в частині суми 15276 грн. 84 коп. Визнано протиправним та скасовано рішення № від 23.08.2016 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в частині 1527 грн. 68 коп. Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу про від 02.09.2016 №2394-17 на суму податкового боргу з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 9748 грн. 09 коп., в тому числі 7803 грн. 36 коп. основного платежу та 1944 грн. 73 коп. штрафних (фінансових) санкцій. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем безпідставно віднесено до складу витрат як в 2014, так і в 2015 роках суми коштів пов'язані з придбанням товарів у організаціях, так як відсутній безпосередній взаємопов'язаний зв'язок з отриманням доходу в цих періодах, що суперечить вимогам ПК України. Також суди прийшли до висновку, про не підтвердження матеріалами справи порушень з боку позивача по віднесенню до складу витрат сум коштів витрачених на придбання товару у 2014 році.

Не погоджуючись з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що судові рішення були ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказується, що придбаний позивачем товар у 2015 році не використовувався в цьому ж році у його господарській діяльності, що свідчить про неможливість віднесення сум коштів за придбання такого до складу витрат в звітному періоді.

Письмового відзиву від позивача на вказану касаційну скаргу до Суду не надходило, що не перешкоджає її розгляду по суті.

З урахуванням відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, касаційний суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги в порядку письмового провадження відповідно до пункту 1 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи й правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що в період з 16.05.2016 по 03.06.2016 відповідачем було проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового та іншого законодавства позивача з питання дотримання вимог законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильність його нарахування, обчислення, повноти і своєчасності сплати за період з 01.01.2011 по 31.12.2015, про що складено акт №737/1302/.

Вказаним актом встановлено допущення позивачем порушення вимог: пункту 177.4 статті 177, пункту 44.1 статті 44 ПК України, в результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності у розмірі 14 451,10 грн., в тому числі: за 2014 рік в сумі 7788 грн. 90 коп., за 2015 рік - в сумі 6 672 грн. 20 коп.; абзацу 5 пункту 6 статті 128 Господарського кодексу України, пункту 177.10 статті 177 ПК України в частині неналежного ведення обліку доходів та витрат у 2014 та 2015 роках; підпункту 2 пункту 1 статті 7 розділу ІІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого донараховано єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 28 529 грн. 46 коп., у тому числі за 2014 рік - 6 760 грн. 60 коп., за 2015 рік - 21 768 грн. 86 коп.

На підставі акту перевірки контролюючим органом 04.07.2016 прийняті: податкове повідомлення-рішення № яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, за основним платежем в розмірі 14451 грн. 10 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 3612 грн. 78 коп.; вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф- зі сплати єдиного внеску в сумі 28 529 грн. 46 коп.; рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі штрафу 2 852 грн. 95 коп.

За наслідками адміністративного оскарження, податковим органом вищого рівня прийнято рішення від 08.08.2016 №4779/10/04-36-10-01-09, згідно якого на 30 грн. 57 коп. (за основним платежем в розмірі 24 грн. 46 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 6 грн. 11 коп.) збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування; скасовано вимогу №Ф- від 23.08.2016 та рішення № від 04.07.2016 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, як виконавчі документи.

У зв'язку із чим ДПІ 23.08.2016 прийняті: податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, за основним платежем в розмірі 24 грн. 46 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 6 грн. 11 коп.; вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф- зі сплати єдиного внеску в сумі 22037 грн. 44 коп.; рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі штрафу 2203 грн. 74 коп.

Судами встановлено, що вказані рішення прийняті відповідачем з підстав встановленого під час перевірки факту завищення позивачем суми витрат на загальну суму 91731 грн. 47 коп. (2014 рік - 47250 грн. 00 коп.; 2015 рік - 44481 грн. 47 коп.).

Не погоджуючись із рішеннями податкового органу, позивач звернувся до суду.

Суди попередніх інстанцій, досліджуючи правомірність дій позивача в частині визначення оподатковуваного доходу за 2014-2015 роки зауважили про недотримання ним вимог податкового законодавства під час формування витрат у 2014 році, за наслідками придбавання товару у ПП «Леванте» та ТОВ «Юнайтед форест» на загальну суму 47250 грн. 00 коп., з підстав використання придбаного у ПП «Леванте» товару в 2015 році. З таких же міркувань судами було погоджено висновки контролюючого органу щодо завищення позивачем витрат, понесених нею у 2015 році за наслідками господарської діяльності із ТОВ «Компанія Грінкар» на загальну суму 44481 грн.47 коп.

Разом з тим, без достатнього та зрозумілого обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції з чим погодився суд апеляційної інстанції, зазначив про правильність формування позивачем витрат за 2015 рік в сумі 44481 грн. 47 коп.

Касаційний суд вважає такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасними, та такими, що зроблені без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 КАС України (в чинній редакції), а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 КАС України (в чинній редакції).

Згідно із вимогами статті 177 ПК України (в редакції від 01.01.2014), доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу (пункт 177.4 статті 177 ПК України).

Відповідно до пункту 138.2. статті 138 ПК України (в редакції від 01.01.2014), витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

З 01.01.2015 положення пункту 177.4 статті 177 ПК України були змінені та викладені в редакції, згідно якої до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать, зокрема витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат.

Наведеним положеннями ПК України закріплений обов'язок формування фізичною особою-підприємцем податкового обліку, який у випадку із наявними в матеріалах справи спірними правовідносинами визначався позивачем з розрахунку різниці понесених нею витрат у 2014 та 2015 роках.

Тобто визначальною ознакою для можливості формування позивачем витрат за кожний окремий рік є наявність закінченого циклу господарських правовідносин, які починаються з моменту придбання товару для виготовлення кінцевого продукту та закінчуються фактом його реалізації в цьому ж році.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій, вказуючи у рішеннях про дослідження всіх первинних документів за господарськими операціями позивача як за фактом придбання у постачальників товару (ПП «Леванте» та ТОВ «Юнайтед форест») для виробництва кінцевого продукту, так і його продаж замовнику (ТОВ «Кондитерська фабрика «Меркурій»), надавали оцінку лише висновкам акту, складеного контролюючим органом за результатами проведеної перевірки, що не може свідчить на належний розгляд даної справи.

Вказане знаходить своє підтвердження в тому, що під час дослідження судами господарських правовідносин позивача по придбанню ним в 2014 році товару, ними досліджені лише господарські операції з ПП «Леванте», тоді як факт придбання товару, в цьому ж році, у ТОВ «Юнайтед форест» залишений поза увагою, хоча витрати, які були сформовані за наслідками придбання товару в нього віднесені позивачем до загальної суми витрат за 2014 рік.

Варто зазначити, що остаточний висновок судів в частині правомірності формування позивачем витрат за 2015 рік у зв'язку із придбанням у ТОВ «Компанія Грінкар» товару на загальну суму 44481 грн. 47 коп. є суперечливим, оскільки встановлено, що даний товар не був використаний у 2015 році, а згідно акту списання №СпТ-000002 від 20.01.2016 він списаний.

Зважаючи на викладене, касаційний суд не може погодитись або спростувати, як висновки та доводи податкового органу, так і перевірити висновки судів попередніх інстанцій, оскільки дослідження та відсутність належної оцінки доказів, виключає можливість перевірки касаційним судом правильності судового акту.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України (в чинній редакції).

За правилами пункту 1 частини 2 статті 353 КАС України (в чинній редакції) підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Чечелівському районі м. Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області задовольнити частково.

2. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2017 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2017 скасувати, а справу передати на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду