Справа № 826/7101/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 травня 2018 року № 826/7101/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі - Управління патрульної поліції у м. Києві) та просить суд:

- визнати дії наряду патрульної поліції «Форт-0909» 17 грудня 2015 року в проміжок часу з 16.50 по 17.15 безвідповідальними;

- визнати безвідповідальність відповідача протиправною та зобов'язати його надати повну, достовірну та вичерпну інформацію про злочин до управління поліції Солом'янського району міста Києва.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 17 грудня 2015 року у квартирі по вул. Уманській, 27 у місті Києві, в якій проживає вона, разом з чоловіком та донькою, сталася крадіжка, про що стало відомо о 17.44 під час телефонної розмови чоловіка позивача із співробітником поліції.

Крадіжка, свідками усіх етапів якої стали чисельні сусіди позивача, сталася приблизно о 16.50, і у цей же час у різні органи внутрішніх справ надійшло ряд телефонних дзвінків від свідків події щодо необхідності термінового прибуття наряду поліції.

З усних та письмових відповідей працівників поліції позивачу стало відомо, що наряд поліції після повідомлення про правопорушення діставався до місця події 40 хвилин, перебуваючи в автомобільному заторі у кілометрі від будинку позивача, до якого можливо дістатися пішки за приблизно за 8-10 хвилин.

Внаслідок такої бездіяльності на думку позивача, правопорушники отримали можливість безперешкодно завершити злочин та залишити місце правопорушення.

23 грудня 2015 року, 06 січня 2016 року, 28 січня 2016 року та ще кілька разів позивач зверталася до відповідача, а також до Солом'янського районного управління внутрішніх справ м. Києва з письмовими та усними заявами з метою з'ясування питань: чому поліція приїхала на виклик так пізно, коли саме приїхала поліція за викликом, скільки дзвінків було отримано поліцією по лінії «102», та кожного разу отримувала різні відповіді.

Врешті, на електронне звернення від 07 січня 2017 року щодо хронології дзвінків сусідів по лінії « 102» позивач отримала відповідь про відмову у наданні такої інформації, оскільки вона відноситься до інформації з обмеженим доступом.

Отримавши різні за суттю відповіді, та посилаючись на те, що не може внаслідок цього встановити причини такої довгої затримки наряду поліції, а також на відсутність інформації про рух слідства у даній справі, позивач звертається до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 25 липня 2017 року відкрито провадження у справі № 826/7101/17, запропоновано відповідачу надати письмові заперечення проти позову та всі докази на їх підтвердження, призначено судовий розгляд.

Заперечень проти позову від відповідача до суду не надходило.

В судовому засіданні 28 вересня 2017 року позивачем та його представником надано пояснення по суті позову, належним чином повідомлений відповідач свого представника в судове засідання не направив, тому врахувавши думку присутніх у судовому засіданні учасників справи, суд протокольною ухвалою перейшов у письмове провадження на підставі положень частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вчинення процесуальної дії).

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України та викладено його у новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України у новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши у письмовому провадженні подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та його представника, встановивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вбачається з адміністративного позову, позивач вважає безвідповідальними дії наряду патрульної поліції «Форт-0909», який 17 грудня 2015 року не зміг вчасно дістатися до місця крадіжки та у цьому зв»язку просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача.

В обґрунтування таких вимог позивач надала до матеріалів справи копію листа Управління патрульної поліції у місті Києві від 28 січня 2016 року № 41/11-І-3344, з якого вбачається, що екіпаж 0909 отримав виклик щодо скоєння крадіжки за адресою: м. Київ, вул. Уманська, 27 о 17.13 та прибув за викликом о 17.29. Передати виклик іншому екіпажу змоги не було, оскільки на той момент вільних екіпажів не було.

Крім того, позивачем надано копію листа Солом'янського УП ГУНП України у м. Києві, у якому зазначено, що 17 грудня 2015 року у період часу з 16.00 до 17.00 до УН Солом'янського району м. Києва надійшло одне повідомлення про крадіжку за адресою позивача.

Відповідно до листа Головного управління Національної поліції у м. Києві від 29 березня 2016 року № І-70/125/12/07-2016 17 грудня 2015 року о 16.51 на спецлінію «102» чергової частини УОАЗОР надійшло повідомлення, що по вул. Уманській, 27, корпус 1, двоє невідомих чоловіків полізли на балкон другого поверху по газовій трубі з боку під'їздів. Повідомлення було прийнято оператором « 102», передано для відповідного реагування до Солом'янського управління поліції у м. Києві, зареєстровано у книзі обліку, та одразу по місцю правопорушення направлено наряд поліції «Форт-0909». У подальшому на спецлінію « 102» надійшло ще три повідомлення за вказаною адресою.

Окрім того, позивач зверталася до Управління патрульної поліції у м. Києві із заявою від 07 січня 2017 року, на яку отримала відповідь від 19 січня 2017 року № І-162/41/11/02-2017, з якої вбачається, що відповідно до інформаційно-аналітичної бази, стосовно подій, які сталися 17 грудня 2015 року за адресою: м. Київ, вул. Уманська, 27, корп.1 за телефоном « 102» за телефоновано чотири рази в період з 16.50 по 17.15. На місце виклику спрямований екіпаж «Форт-0909» о 17.12, який, прибувши на місце, викликав слідчо-оперативну групу. У наданні решти запитуваної інформації позивачу відмовлено на підставі Закону України «Про доступ до публічної інформації», пункту 9 статті 2 Указу Президента України від 05 травня 2011 року № 547 «Питання забезпечення органами виконавчої влади доступу до публічної інформації», Наказу МВС України від 14 травня 2012 року № 423 «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в системі Міністерства внутрішніх справ України», оскільки запитувана позивачем інформація відноситься до інформації з обмеженим доступом.

Отже, як встановлено судом, усі відповіді на звернення позивача надано відповідачем в установленому порядку та строки.

Твердження позивача про те, що з відповідей неможливо встановити скільки саме викликів отримано органами поліції 17 грудня 2015 року не підтверджуються наданими до матеріалів справи доказами, оскільки з перерахованих відповідей Управління патрульної поліції у м. Києві та Солом'янського УП ГУНП України у м. Києві така інформація чітко вбачається.

За таких обставин, виходячи із змісту адміністративного позову, а також пояснень позивача, не зрозуміло у чому ж саме позивач вбачає бездіяльність відповідача у справі - Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції України Національної поліції України.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання проти правним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи його окремих положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його проти правним рішеннями, дією або бездіяльністю.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачем не обґрунтовано у достатній та переконливій мірі позовних вимог стосовно визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною, та, виходячи з тих формулювань позовних вимог, які зазначені в адміністративному позові, обрано не вірний спосіб захисту порушених прав і законних інтересів.

Крім того, позивач просить визнати «безвідповідальність відповідача протиправною та зобов'язати його надати повну, достовірну та вичерпну інформацію про злочин до управління поліції Солом'янського району міста Києва».

Розглядаючи позов у зазначеній частині, суд також не вбачає підстав для задоволення, оскільки відповідно до частини третьої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Позивач просить зобов'язати відповідача надати певну інформацію про злочин не їй, а Управлінню поліції Солом'янського району міста Києва, при цьому не надає суду підтверджень наявності у неї повноважень на представництво інтересів зазначеного органу поліції, які б давали право звертатися з такими вимогами в їхніх інтересах.

Згідно з частиною першою статті 9, статей 73, 74, 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Беручи до уваги вищевикладене, виходячи з предмету адміністративного позову та встановлених обставин під час розгляду справи, суд не знаходить підстав для його задоволення.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда