Справа № 825/1408/18
Суддя: Скалозуб Ю.О.
Дата ухвалення: 2018-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2018 року Чернігів Справа № 825/1408/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скалозуба Ю.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1 (Оперативне командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Сухопутних військ Збройних сил України
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) 12.03.2018 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ) та просить:
- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у порушенні його права на звільнення з військової служби у Збройних Силах України, по закінченню контракту;
- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення щодо його звільнення з військової служби у запас з військової служби у запас відповідно до підпункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням підпункту ''і'' пункту 1 частини восьмої ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Свої позовні вимоги мотивує тим, що оскільки він прослужив за контрактом 18 місяців з моменту його укладання та не виявив бажання продовжувати службу в Збройних Силах України, то в силу положень пп. «і» пункту 1 ч. 8 обов`язок (зі змінами, внесеними Законом України від 06.12.2016 № 1769-VIII) набув права на звільнення з військової служби.
Ухвалою суду від 16.03.2018 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Представник відповідача, у строки, встановлені судом надіслав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні та зазначив, що з 07.01.2018 до дня набрання чинності нових змін до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнення такої категорії військовослужбовців законодавством не врегульовано та тимчасово призупинено.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що 26.10.2010 між позивачем (військовослужбовець) та Міністерством оборони України в особі начальника Харківського університету Повітряних сил ОСОБА_2 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, підписаний сторонами та скріплений печаткою, який набрав чинності з 17.06.2011 (а.с. 10-11).
Відповідно до п. 3 Контракту він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на п`ять років.
Пунктом 9 Контракту передбачено, що умови контракту можуть бути змінені або доповнені тільки за згодою сторін у письмовій формі.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_2 від 17.06.2016 № 137, відповідно до п. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу», ОСОБА_1 продовжено строк військової служби за контрактом з 17.06.2016 до видання Указу Президента «Про демобілізацію» з наданням часу для оформлення документів та прийняття рішення щодо укладання нового контракту (а.с. 7).
Як зазначає позивач та підтверджує відповідач 12.12.2017 ОСОБА_1 прибув для проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_1 .
Позивач 07.02.2018 звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із рапортом, в якому повідомив, що у зв`язку із закінченням строку контракту не бажає продовжувати військову службу.
Листом від 05.03.2018 за № 502/13/43, на запит адвоката позивача, ОСОБА_1 було повідомлено, що він набув право на звільнення 17.12.2017, але на законодавчому рівні механізм звільнення не врегульовано (а.с. 15).
Оскільки позивача не було звільнено з військової служби, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ; в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин).
Частиною першою статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно із частиною першою статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга статті 2 Закону № 2232-ХІІ).
В свою чергу, відповідно до частини першої статті 20 Закону № 2232-ХІІ на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби.
Частиною другою статті 23 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років.
Відповідно до пункту "б" частини другої статті 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом проводиться на підставах, передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.
За приписами частини шостої статті 26 Закону № 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема, у зв`язку із закінченням строку контракту (пункт "а").
Разом з цим, в силу положень частини девятої статті 23 Закону № 2232-ХІІ, у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки з моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Таким чином, закінчення строку дії контракту є підставою для його розірвання, у випадку якщо сторони не виявили бажання щодо укладення нового контракту, при цьому, можливість продовження строку дії контракту на проходження військової служби понад встановлений строк в односторонньому порядку законодавець пов`язує виключно з настанням особливого періоду.
Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII "Про оборону України", у якому передбачено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У відповідності до статті 1 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абзац 4 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію").
Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Дія особливого періоду, під час якого допускається продовження строку контракту, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 "Про часткову мобілізацію", який затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ, оголошено та проведено часткову мобілізацію.
Згідно пункту 8 статті 4 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Листом Міністерства оборони України від 01.10.2015 № 322/2/8417 визначено, що відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України"з моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України "Про демобілізацію" після стабілізації обстановки на сході України. Враховуючи зазначене, на даний час в Україні діє особливий період.
Таким чином, в державі настав та діє особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
Прикінцевими положеннями Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби" № 1769-VIII, який набрав чинності 07 січня 2017 року встановлено, що право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Звільнення таких військовослужбовців з військової служби здійснюється (за бажанням військовослужбовця) у строки та в обсягах, визначених центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, не пізніше одного року з дня набрання чинності цим Законом.
Також згідно статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Міністерством оборони України та Генеральним штабом Збройних Сил України 15.02.2017, на виконання вказаного Закону № 1769-VIIIбуло прийнято спільну Директиву № Д-2 «Про визначення строків та обсягів звільнення військовослужбовців з військової служби». Вказаною Директивою встановлено, що звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули право на звільнення відповідно до Закону України від 06.12.2016 № 1769-VIII та виявили бажання звільнитися з військової служби, провести у період з 01.04.2017 до 06.01.2018.
Крім того, Директивою передбачено право на звільнення з військової служби відповідно до Закону № 1769-VIII військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дію якого до 06.07.2016 включно було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації.
Також суд звертає увагу, що Закон № 1769-VIII набрав законної сили 07.01.2017, тому, з врахуванням викладених в ньому обмежень, звільнення військовослужбовців, відповідно до його положень можливе лише виключно до 07.01.2018.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом ВЧ НОМЕР_2 від 17.06.2016 № 137, відповідно до вимог частини девятої статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", солдату військової служби за контрактом ОСОБА_1 дію контракту було продовжено понад встановлений строк на період до видання Указу Президента «Про демобілізацію», з 17.06.2016, тобто до періоду, зазначеного в Директиві, а право на звільнення позивач набув 17.12.2017.
З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідно до вимог Закону № 1769-VIII та Директиви звільнення ОСОБА_1 є можливим, оскільки строк служби позивача був продовжений з 17.06.2016, тобто до терміну, визначеного Директивою (06.07.2016) та право на звільнення він набув 17.12.2017, тобто до закінчення одного року з дня набрання чинності Законом № 1769-VIII (07.01.2018) і бажання укладати новий контракт не виявив.
Суд також звертає увагу на те, що вказаною Директивою було зобов`язано військові частини з військовослужбовцями, дія контракту яких закінчилась 07.01.2017 включно, укладати новий контракт, якщо вони виявлять таке бажання, з урахуванням рішення командування військової частини.
В порушення вказаних вимог, з військовослужбовцем ОСОБА_1 , дія контракту якого закінчилась та він набув права на звільнення 17.12.2017 не було виконано вимог щодо продовження контракту.
Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи наведене вище, відповідачем не доведено, а позивачем та наявними у матеріалах справи доказами спростовано правомірність відмови командира військової частини НОМЕР_1 в реалізації рапорта ОСОБА_1 на звільнення, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 241-243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 (Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), яка виразилась у порушенні права ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , ПІН НОМЕР_4 ) на звільнення з військової служби у Збройних Силах України, по закінченню контракту.
Зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас відповідно до підпункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням підпункту ''і'' пункту 1 частини восьмої ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.
Рішення складено у повному обсязі 10.05.2018.

Суддя Ю. О. Скалозуб