Справа № 810/1117/18
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2018 року № 810/1117/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) з позовом до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради (Київська область, м. Біла Церква, вул. Я. Мудрого, 2), у якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області щодо відмови у встановленні статусу інваліда війни;

- зобов'язати Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області встановити ОСОБА_1 статус інваліда війна відповідно до пункту 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що приймав участь у ліквідації наслідків катастрофи на Чорнобильській АЕС у складі формувань цивільної оборони, а відтак має право на встановлення статусу інваліда війна відповідно до пункту 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідач позов не визнав, на обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що встановити позивачеві статус інваліда війні не вбачається можливим, позаяк документів, що підтверджують факт залучення позивача до формувань у складі Цивільної оборони позивач до заяви не приєднав.

У судове засідання, призначене на 19.04.2018, учасники справи не з'явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від позивача 19.04.2018 через канцелярію суду надійшло клопотання, у якому він просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Відповідач про причини неявки суд не повідомив, клопотань щодо відкладення розгляду справи або про розгляд справи за відсутності його уповноваженого представника до суду не надходило.

Частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, потреби у заслуховуванні свідків чи експерта, суд вирішив розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та має статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_2.

Рішенням МСЕК позивачеві була встановлена інвалідність у зв'язку з захворюванням, пов'язаним з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії КИО-1 № 172895.

У вересні 2017 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області із заявою про видачу посвідчення інваліда війни як особі, залученої до складу формувань Цивільної оборони, яка стала інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Листом від 13.10.2017 №7426 Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області повідомило позивача про відсутність підстав для встановлення статусу інваліда війни у зв'язку з ненаданням документів які підтверджують факт залучення і виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Не погоджуючись з відмовою відповідача, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Правовий статус ветеранів війни, гарантії щодо створення належних умов для їх життєзабезпечення визначено у Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).

Відповідно до статті 4 Закону № 3551-XII, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Перелік осіб, які належать до інвалідів війни, визначений у статті 7 Закону № 3551-XII.

Пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII передбачено, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, статус інваліда війни з підстав, визначених у пункті 9 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII, надається за наявності у особи сукупності таких обов'язкових умов:

1) залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони;

2) отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Статтею 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.

Відповідно до статті 65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Таким чином, наявність у особи посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» є вичерпним доказом участі особи в заходах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302).

Згідно з пунктом 2 Положення №302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Відповідно до пункту 10 Положення №302 «Посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Таким чином, статус інваліда війни особі встановлюється на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії, що підтверджує зв'язок інвалідності з наслідками ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи чинним законодавством не передбачено.

З'ясовуючи, чи залучався позивач до складу формувань Цивільної оборони, що є другим елементом статусу інваліда війни, суд зазначає наступне.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування Цивільної оборони СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 № 90, було встановлено, що формування Цивільної оборони, в тому числі невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж та їх наслідків, а також при ліквідації аварій, катастроф, стихійних сил, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення. Завдання щодо виконання завдань виробничого характеру на них не покладалися та не покладаються.

У відповідності до вимог чинних на момент аварії на Чорнобильській АЕС нормативно-правових актів з питань Цивільної оборони, у першу чергу - Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР № 1111-1976; наказу заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР № 90 від 06.06.1975 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та № 92 від 29.06.1976 (Настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (сільському на сільськогосподарському об'єкті народного господарства), Розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 № 01, від 30.04.1986 № 2, від 04.05.1986 № 16, від 19.05.1986 № 52 та ін.), Цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, у тому числі чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи, та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають малолітніх дітей.

Таким чином, зміст нормативно-правових актів з питань Цивільної оборони, що були чинними на момент катастрофи на Чорнобильській АЕС та ліквідації її наслідків, дають підстави стверджувати, що до складу формувань Цивільної оборони в обов'язковому порядку залучалось все працездатне населення на всіх без виключення підприємствах, установах, організаціях. З викладеного слідує, що залучення населення до участі у роботах по ліквідації аварій, катастроф відповідно до законодавства СРСР, чинного на момент аварії на Чорнобильській АЕС, відбувалось у складі Цивільної оборони.

При цьому вимог щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони чинне на момент аварі на ЧАЕС законодавство СРСР не містило.

Рішенням МСЕК підтверджується, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи. Довідкою до акта огляду МСЕК серії КИО-1 № 172895 підтверджується, що причиною інвалідності є захворювання, пов'язане з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Довідкою ДСП «Чорнобильський спец комбінат» від 16.02.2012 №212-778 підтверджується, що позивач був безпосередньо зайнятий на роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період з 23.02.1987 по 02.08.1990.

Довідкою Виробничого об'єднання «Комбінат» від 01.02.1990 №138 підтверджується, що позивач був безпосередньо зайнятий на роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період з 23.02.1987 по 31.12.1987, у період з 01.02.1988 по 31.02.1990.

Беручи до уваги, що до робіт, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварій та катастроф, цивільне населення, відповідно до чинного на момент аварії на ЧАЕС законодавства СРСР, залучалось саме у складі формувань Цивільної оборони, суд дійшов висновку, що факт залучення позивача до складу формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується доказами, що містяться у матеріалах справи.

Будь-яких доказів чи обґрунтованих пояснень, що дали б підстави стверджувати про наявність у чинному законодавстві вимог про необхідність видання розпорядчих документів про залучення конкретних осіб до складу формувань Цивільної оборони, відповідач, заперечуючи проти позову з вказаних підстав, не надав.

Оскільки матеріалами справи підтверджується, що позивач є особою з інвалідністю, яка спричинена захворюванням, пов'язаним з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі Цивільної оборони, відмова відповідача видати позивачеві посвідчення інваліда війни не ґрунтується на вимогах закону.

Визначаючись щодо можливості застосування обраного позивачем способу захисту порушених прав шляхом визнання протиправною бездіяльності Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради, що полягає у відмові надати статус інваліда війни, суд зазначає наступне.

За своєю юридичною природою протиправна бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб'єкта, яка виражається у формі невчинення ним дії (дій), яку він зобов'язаний був і міг вчинити.

У даному випадку, відповідачем була розглянута заява позивача та надана відповідь про відмову у встановленні статусу інваліда війни, тобто елемент бездіяльності у спірних правовідносинах відсутній.

Беручи до уваги викладене, суд зазначає, що належним способом захисту порушених прав позивача у цій частині є саме визнання оспорюваної відмови протиправною та її скасування.

Таким чином, у межах спірних правовідносин, права позивача були порушені саме протиправною відмовою у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

Відповідно до положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Однак, у разі помилкового обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права чи неналежного формулювання позовних вимог, адміністративні суди мають право на підставі частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи.

Положення статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України цілком кореспондуються з положеннями частини 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зважаючи на зміст спірних правовідносин, фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що, у даному випадку, належним способом захисту порушених прав позивача є саме визнання протиправною та скасування відмови Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради у встановлені позивачеві статусу інваліда війни, що оформлена листом від 13.10.2017 №7426.

Щодо вимог позивача у частині зобов'язання відповідача встановити йому статус інваліда війни, суд зазначає, що позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для встановлення йому статусу інваліда війни (особи з інвалідністю внаслідок війни) та видачі відповідного посвідчення, передбачених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та їх задоволення шляхом зобов'язання відповідача встановити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення встановленого зразка.

При цьому суд враховує, що 20.01.2018 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 19.12.2017 № 2249-VIII, яким у тексті Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» слова «інвалід» та «інвалід війни» в усіх відмінках і числах замінено відповідно словами «особа з інвалідністю» та «особа з інвалідністю внаслідок війни» у відповідному відмінку і числі.

Задовольняючи позовні вимоги саме у такий спосіб, суд бере до уваги позицію, викладену у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 у справі №804/14800/14, відповідно до якої спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Крім того, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені ним у рішенні «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988, відповідно до яких запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг цих повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування, рішення органу має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дій) суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень (у тому числі колегіальний орган) прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області у встановленні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, що оформлена листом від 13.10.2017 №7426.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області (ідентифікаційний код 03193643, місцезнаходження: Київська область, м. Біла Церква, вул. Я. Мудрого, 2) встановити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) статус особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складення повного рішення суду - 15.05.2018.

Суддя Панченко Н.Д.