Справа № 639/4223/17
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2018-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 травня 2018 р. № 639/4223/17
Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді: Заічко О.В.,

при секретареві судового засідання: Мараєвій О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Харкові справу за позовом ОСОБА_1 до Військового інституту танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» про визнання протиправною відмови, скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд: визнати протиправною відмову відповідача у виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за період з 2007 року по 2017 рік та відмову у виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно, а також визнати протиправним наказ начальника факультету НТУ «Харківський політехнічний інститут» від 19 травня 2017 року №110 про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення; скасувати наказ начальника факультету НТУ «Харківський політехнічний інститут» від 19 травня 2017 року №110 про виключення полковника ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за період з 2007 року по 2017 рік та грошову компенсацію за неотримане речове майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуваний наказ є неправомірним та підлягає скасуванню, оскільки з позивачем не було проведено повного розрахунку та протиправно відмолено у виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у період часу з 2007 р. по 2017 рік та вартості неотриманого речового майна.

Позивач вказував що свою згоду на виключення зі списків особового складу він не давав, а довідку про вартість речового майна позивачеві було надано вже після настання вказаних подій.

Також, позивач зазначав, що на час звернення до відповідача з проханням про виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2007 р. по 2017 р. через звільнення з лав Збройних Сил України у відставку за станом здоров`я , загальна сума компенсації складала 67899 грн. 92 коп., проте йому було відмовлено з посиланням на положення Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про оборону України», якими припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток в особливий період. Така відмова, на думку позивача, є неправомірною, тому як станом на період звільнення зі Збройних сил України заходи з мобілізації в державі не проводились та воєнний стан не діяв.

У судове засідання представники сторін не прибули, належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи, надали клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Відповідач надав відзив на позов, в якому, заперечуючи проти позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити.

З приводу грошової компенсації за неотримане речове майно відповідач зазначав, що позивач у період дії свого статусу військовослужбовця з рапортом до командування не звертався, що свідчить про відсутність підстав для проведення розрахунку.

З приводу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки відповідач вказував, що надання військовослужбовцям в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію, під час дії воєнного стану припиняється надання інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії. У свою чергу, закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

З приводу оскарження наказу та дій, відповідач зазначав, що при звільненні з позивачем було проведено всі розрахунки, що свідчить про відсутність протиправних дій та, як наслідок - відсутність підстав для скасування наказу.

Суд, на підставі ст. 205 КАС України, вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

Так, позивач з 07.11.2005 року до 19.05.2017 року проходів військову службу на офіцерських посадах на Факультеті військової підготовки Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" ( наразі - Військовий інститут танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут»).

Наказом Міністра оборони України від 16 травня 2017 р. № 327 полковника ОСОБА_1 - начальника кафедри хімії та бойових токсичних хімічних речовин факультету військової підготовки Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» звільнено з військової служби у відставку за пунктом «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).

Наказом начальника факультету військової підготовки імені Верховної Ради України Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» від 19 травня 2017 р. № 110 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу факультету та усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Богодухівського ОМВК Харківської області.

Після реалізації вказаного наказу № 110 відповідачем було 15.06.2017 року складено довідку № 397, з якої вбачається, що вартість речового майна, що належить до видачі за період з 2014 р. до травня 2017 р. позивачу складає 44286 грн. 42 коп.

Після звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків особового складу, враховуючи, що довідку про вартість речового майна, що належить до видачі, видано значно пізніше, останній звернувся до відповідача з приводу виплати відповідної грошової компенсації, що не заперечується відповідачем та прямо вказано у відзиві на позов ( а.с.163).

Крім того, судом встановлено, що позивач має двох дітей, мати яких померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та діти виховувались батьком - позивачем, який у 2014 році знов одружився.

Позивач вказував, що за час проходження служби у період з 2007 р. по 2017 р. він не скористався правом на додаткові соціальні відпустки, тому 21.04.2017 р., тобто, ще під час служби, звернувся до начальника факультету з рапортом про виплату компенсації за невикористані дні такої відпустки.

Як випливає з роз`яснень Департаменту заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України, які були надані на звернення позивача, він має право на 42 календарних дні соціальної відпустки за 2007-2009 роки за двома підставами, як «одинокий батько» та як «батько, що має двох дітей віком до 15 років», та на 50 календарних днів цієї відпустки за 2010-2014 роки , як « одинокий батько».

Відповідачем позивачу було відмовлено з посиланням на положення Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про оборону України», якими припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток в особливий період та з огляду на роз`яснення, надані органами вищих військових управлінь .

Із зазначеним позивач не погодився та звернувся за захистом своїх порушених прав до суду.

По суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Так, щодо вимог, які стосуються грошової компенсації за неотримане речове майно та їх зв`язку з наказом начальника факультету НТУ «Харківський політехнічний інститут» від 19 травня 2017 року №110 про виключення полковника ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Згідно з частиною другою ст. 9 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" ( надалі - Закон №2011-XII) - у редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року, військовослужбовці мали право на одержання за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовців грошову компенсацію замість них.

Статтею 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» №1459-ІІІ дію частини другої статті 9 вище згаданого Закону зупинено у частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації за не отримане речове майно.

Таким чином, за змістом статті 9 Закону № 2011-XII (у редакції зі змінами, внесеними Законом № 1459-III, що набрав чинності з 11.03.2000 р.) військовослужбовці мали право одержати грошову компенсацію лише за речове майно, неодержане до березня 2000 року.

Законом України від 03.11.2006 р. № 328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» статтю 9 Закону № 2011-ХІІ викладено в новій редакції, а також цей Закон доповнено статтею 9-1, якою було передбачено, зокрема, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

Згідно пункту 1 Прикінцевих положень, зазначений Закон набирає чинності з 01.01.2007 р.

В подальшому, частину 2 статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ було виключено згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 р. № 107-VI, однак зміни, внесені підпунктом 3 пункту 67 розділу II вказаного Закону, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008.

При цьому, положення частини другої статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ регулювали порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців» № 567-VIII від 01.07.2015р. (далі - Закон № 567-VIII) пункт 1 ст. 9-1 Закону №2011-XII викладено в новій редакції : Продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України".

Крім того, згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 567-VIII Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом необхідно привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 567-VIII передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Вказаний закон набрав чинності 30.07.2015 року.

16.03.2016 р. Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» ( далі Порядок №178).

Згідно п. 2 Порядку № 178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Пунктом 3 Порядку № 178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема : звільнення з військової служби.

Пунктом 4 Порядку № 178 унормовано, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

У свою чергу, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно передбачена безпосередньо Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців» №567-VIII від 01.07.2015 р., вона є соціальною гарантією, що забезпечує реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

При цьому, у відповідності до абзацу першого пункту 242 положення про проходження громадянами України військової служби у ЗС України, затвердженого Указом Президента від 10.12.2008 р. №1153/2008 (далі положення 242), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Абзацом третім пункту положення 242 встановлено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, виключення зі списків особового складу військовослужбовця, звільненого з військової служби, можливе за умови здачі посади та проведення з ним усіх необхідних розрахунків по грошовому, продовольчому та речовому забезпеченню. При цьому, виключення військовослужбовця зі списків особового складу до проведення усіх необхідних розрахунків дозволяється лише зі згоди такого військовослужбовця.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВАСУ від 20.06.2017 року у справі К/800/15174/16.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, на час прийняття оскаржуваного наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем не було проведено усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо грошової компенсації за неотримане речове майно.

Посилання відповідача на відсутність рапорту про здійснення відповідних виплат під час проходження позивачем служби, суд відхиляє, з огляду на п.3 Порядку № 178 та з тих підстав, що оскільки відповідне звернення, мало місце ( що сам же відповідач не спростовує) після того, як позивач отримав відповідну довідку та дізнався про заборгованість відповідача з грошової компенсації за неотримане речове майно.

За таких обставин, беручи до уваги дату прийняття наказів про звільнення позивача з військової служби та наказу про виключення зі списків особового складу, враховуючи, що пунктом 3 Порядку № 178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема : звільнення з військової служби та факт непроведення з позивачем розрахунку по грошовій компенсації за неотримане речове майно, суд приходить до висновку про задоволення позову, зокрема, щодо скасування наказу начальника факультету НТУ «Харківський політехнічний інститут» від 19 травня 2017 року №110 про виключення полковника ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Отже, правомірність дій відповідача мала б місце виключно у тому разі, коли б позивач, у разі своєчасного надання довідки у процедурі звільнення та виключення з особового складу не звернувся з відповідним рапортом про виплату, хоча таку довідку видано вже після реалізації спірного наказу.

Суд зауважує, що, в силу положень ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Щодо вимог, які стосуються грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за період з 2007 року по 2017 рік та їх зв`язку з наказом начальника факультету НТУ «Харківський політехнічний інститут» від 19 травня 2017 року №110 про виключення полковника ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, суд зазначає наступне.

Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантовано військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни ( надалі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до ч.8 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки".

За змістом ч.1 та 2 ст. 19 Закону України "Про відпустки", батьку дитини, який виховує дитину без матері, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Згідно ст. 182-1 КЗпП України передбачено також, що додаткові відпустки також надаються одинокій матері та батьку який виховує їх без матері. Ці дві підстави є самостійними.

Статтею 186-1 КЗпП України передбачено, що гарантії встановлені статтею 182-1 КЗпП України поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері.

Отже, позивач починаючи з 2007 року мав дві самостійні підстави на отримання соціальної додаткової відпустки в зв`язку з вихованням дітей без матері та у зв`язку із статусом одинокого батька. Однак, за час служби позивачу вказані відпустки не надавалися та він не звертався з рапортами про їх надання, про що також у відзиві вказує відповідач.

Статтею 24 Закону "Про відпустки" передбачено, що уразі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

У свою чергу, згідно абз. 3 п.14 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ, військовослужбовцям, які звільняються за станом здоров`я у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Як вже зазначалась, позивач під час проходження служби звертався з даного питання до відповідача, проте, отримав відмову.

Згідно п. 17 та 18 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В силу п.19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ,надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, суд зазначає, що визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 6 грудня 1991 року № 1932-XII "Про оборону України" (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім цього, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Судом встановлено, що протягом 2014-2015 років Президентом України неодноразово видавались Укази про часткову мобілізацію.

Хоча Законом № 3543-XII не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду, водночас, ним передбачено такий захід як демобілізація, що визначається як комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Тобто, особливий період настає, зокрема, з моменту оголошення мобілізації і охоплює час мобілізації, який закінчується з виданням Президентом України відповідного Указу та здійснення дій, заходів, спрямованих на повернення життєдіяльності країни до режиму роботи і функціонування в умовах мирного часу.

Згідно зі статтею 11 Закону № 3543-XII, рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України, однак станом на момент виникнення спірних правовідносин таке рішення Президентом України не приймалось.

Отже, закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

В даному аспекті суд погоджується з твердженнями відповідача, проте, у свою чергу зазначає, що, вказані обставини, в силу наведених норм, не позбавляють останнього обов`язку з виплати відповідної грошової компенсації за поданим позивачем рапортом.

Чинним законодавством лише припинено надання зазначеного виду відпустки, проте не припинено відповідних виплат грошової компенсації.

Отже, на час прийняття оскаржуваного наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем не було проведено усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за період з 2007 року по 2017 рік.

Таким чином, наказ начальника факультету НТУ «Харківський політехнічний інститут» від 19 травня 2017 року №110 про виключення полковника ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення підлягає скасуванню також з зазначених підстав та суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за період з 2007 року по 2017 рік.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, виключення зі списків особового складу військовослужбовця, звільненого з військової служби, можливе за умови здачі посади та проведення з ним усіх необхідних розрахунків по грошовому, продовольчому та речовому забезпеченню, проте, відповідного розрахунку по грошовому забезпеченню в контексті грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за період з 2007 року по 2017 рік та грошової компенсації за неотримане речове майно з позивачем проведено не було, відтак, наказ начальника факультету НТУ «Харківський політехнічний інститут» від 19 травня 2017 року №110 про виключення полковника ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення є таким, що підлягає скасуванню.

У свою чергу, відновлення порушених прав позивача підлягає шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно та компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за період з 2007 року по 2017 рік, з урахуванням висновків суду.

Такий виклад рішення суду щодо вчинення відповідачем дій зобов`язального характеру мотивований наступним.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду- тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин

У свою чергу, наведеними вище правовими нормами не передбачено у відповідача дискреційних повноважень у розумінні Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, у правовідносинах, з приводу яких подано позов.

Крім того, розглядаючи дану справу, суд звертає увагу, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення ( Постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Враховуючи зазначене, у задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє, оскільки зазначене не є належним способом порушеного права позивача, до того ж вимога про визнання протиправним наказу начальника факультету НТУ «Харківський політехнічний інститут» від 19 травня 2017 року №110 про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення фактично дублює вимогу, про його скасування, яка задоволена судом.

За приписами ч. 1,2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Також, позивачем подано клопотання про повернення судового збору, розглядаючи яке суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 132 КАС України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Суд зазначає, що положеннями Закону України "Про судовий збір" визначено правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Так, п.1 ч.1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Частиною 5 зазначеної статті визначено, що повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

Відповідно до п. 3 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, який затверджено наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року №787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів. Повернення платежів у національній валюті здійснюється на рахунки одержувачів коштів, відкриті в банках або органах Казначейства, вказані у поданні або заяві платника. Повернення платежів фізичним особам, які не мають рахунків у банках, може здійснюватись шляхом повернення у готівковій формі коштів за чеком органу Казначейства з відповідних рахунків, відкритих у банках на ім`я органу Казначейства, або з відповідних рахунків банку чи підприємства поштового зв`язку, вказаних у поданні або заяві платника (його довіреної особи).

Згідно п. 5 Порядку, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

У разі повернення судового збору (крім помилково зарахованого) до органу Казначейства подається оригінал або належним чином засвідчена копія ухвали суду.

Так, згідно квитанцій № 43253 від 21.03.2018 року на суму 704,80 грн. та № 43231 від 21.03.2018 року на суму 704,80 грн., позивачем було сплачено загалом судового збору у розмірі 1409,60 грн.

У свою чергу позивач є ветераном війни - інвалідом війни, що підтверджується копією посвідчення.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" , від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: інваліди Великої Вітчизняної війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.

Водночас, ст. 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ветерани війни та особи, на яких поширюється чинність цього Закону, звільняються від плати за оформлення документів, юридичні консультації, а також від судових витрат, пов`язаних з розглядом питань щодо їх соціального захисту.

Враховуючи вищевикладене, а також з огляду на те, що по даній справі позивачем фактично було внесено судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом в обставинах розповсюдження на нього пільг щодо сплати судового збору, суд дійшов висновку про наявність підстав, унормованих ст. 7 Закону України "Про судовий збір", для повернення судового збору.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 205, 243-246, 255, 295, 297 КАС України, суд,
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ід. код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Військового інституту танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» ( , 61098, м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 192) про визнання протиправною відмови, скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії- задовольнити частково.

Скасувати наказ начальника факультету НТУ «Харківський політехнічний інститут» від 19 травня 2017 року №110 про виключення полковника ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Зобов`язати Військовий інститут танкових військ Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» ( , 61098, м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 192) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ід. код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за період з 2007 року по 2017 рік та грошову компенсацію за неотримане речове майно.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Зобов`язати УДКСУ в Основ`янському районі м. Харкова ( , 61010, м. Харків, Гімназійна набережна, буд. 16 ) повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ід. код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 1409,60 грн. ( одна тисяча чотириста дев`ять гривень 60 копійок), що внесений квитанціями № 43253 від 21.03.2018 року та № 43231 від 21.03.2018 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи, як передбачено п.15 Перехідних положень КАС України; після початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи - безпосередньо до Харківського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10 травня 2018 року.

Суддя Заічко О.В.