Справа № 800/530/17
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

07 травня 2018 року

Київ

справа №800/530/17

адміністративне провадження №П/9901/319/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гімона М.М.,

суддів: Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Кравчука В.М., Коваленко Н.В. -

секретар судового засідання Кочерга В.П.

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Гуцала Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Президента України Порошенка Петра Олексійовича про визнання протиправною відмови чи бездіяльності та визнання незаконним Указу в частині,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (надалі також - позивачі) звернулись до Вищого адміністративного суду України як до суду першої інстанції з позовом до Президента України Порошенка Петра Олексійовича (надалі також - відповідач), в якому просили:

- визнати протиправною відмову чи бездіяльність Президента України щодо розгляду у встановлений законодавством України строк заяви (звернення) ОСОБА_1 від 6 жовтня 2017 року стосовно вжиття відповідачем заходів для захисту прав громадян на справедливий суд у зв'язку із грубим нехтуванням кандидатами на посади суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11) обов'язків, що є несумісним зі статусом судді, що призвело до порушення прав ОСОБА_1 на звернення громадян та на свободу вираження поглядів і переконань;

- визнати незаконним Указ Президента України від 10 листопада 2017 року № 357/2017 «Про призначення суддів Верховного Суду» в окремій його частині, а саме в частині призначення на посади суддів Верховного Суду у Касаційний адміністративний суд ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11.

Ухвалою Верховного Суду від 7 травня 2018 року закрито провадження у цій справі в частині позовних вимог щодо визнання незаконним Указу Президента України від 10 листопада 2017 року № 357/2017 «Про призначення суддів Верховного Суду» в окремій його частині.

В обґрунтування своїх вимог щодо відмови/бездіяльності Президента України, позивач вказав, що на дату подання позовної заяви відповідь на звернення від відповідача отримана ним не була. Дана обставина підтверджує порушення відповідачем частини першої статті 14 Закону України «Про звернення громадян» та право позивачів на свободу вираження.

На думку позивачів, порушення, вчинені відповідачем, призвели до неможливості подальшої реалізації, у визначений законом спосіб, вираження ОСОБА_1 поглядів і переконань щодо усунення порушень засад верховенства права та прав громадян на справедливий суд на виконання вимог щодо організації функціонування судової влади та здійснення правосуддя в Україні на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечення права кожного на справедливий суд.

Позивачі також зазначили, що втручання Президента України у реалізацію свобод ОСОБА_1 передавати інформацію та пропозиції, шляхом порушення права ОСОБА_1 на звернення громадян, призвело до неодержання ним від відповідача необхідної інформації, що призвело до позбавлення можливості об'єктивно вжити всіх необхідних ефективних заходів для унеможливлення порушення засад верховенства права та прав громадян на справедливий суд в майбутньому.

Представник Президента України у відзиві на позовну заяву вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, оскільки звернення позивачів було розглянуто та надіслано відповідь. Отже, організація розгляду звернення позивачів відбулась відповідно до законодавчо встановленого механізму. Звернення позивачів розглянуто у порядку та спосіб, визначений Конституцією та законами України, під час цих звернень неправомірних дій або бездіяльності Президентом України допущено не було, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказує, що відповідач не розглянув і не вирішив його звернення у строк, передбачений чинним законодавством, при цьому, у своєму відзиві навіть не застосував норми статті 40 Конституції України та частини першої статті 20 Закону України «Про звернення громадян», якими ці строки встановлені.

Під час судового засідання позивач ОСОБА_1, який діяв і як представник інших позивачів, просив задовольнити позов з наведених в ньому підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що у задоволенні позову слід відмовити. Звернув увагу, що відповідь на звернення надає Адміністрація Президента України.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволенню не підлягають з огляду на нижченаведене.

Судом встановлені наступні обставини.

6 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою (зверненням) на ім'я Президента України, в якій просив розглянути можливість відкласти вирішення питання щодо призначення на посаду суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду кандидатів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 до правильного та об'єктивного розгляду, надання виважених оцінок та висновків Вищою радою правосуддя щодо заявлених в скаргах заявника відомостей та юридичних (доказових) фактів порушень кандидатами права на справедливий суд та засад верховенства права при здійсненні ними правосуддя. Заява була прийнята у приймальні Президента України Адміністрації Президента України 6 жовтня 2017 року.

Не отримавши відповіді на звернення ОСОБА_1, позивачі звернулись до суду із цим позовом.

25 листопада 2017 року ОСОБА_1 отримав відповідь на своє звернення від 6 жовтня 2017 року, яка датована 24 листопада 2017 року № 22/044369-26П та підписана завідувачем відділу-приймальні Президента України.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, підставою для звернення до суду стало ненадання Президентом України відповіді на одноособове звернення ОСОБА_1

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (абзац перший пункту 4.1 Рішення).

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Враховуючи, що станом на момент подання цього позову за вказаних в ньому обставин до відповідача із заявою звернувся лише один позивач - ОСОБА_1, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернень не подавали, суд приходить до висновку, що у вказаних осіб відсутній об'єкт судового захисту та порушених прав і законних інтересів внаслідок дій/бездіяльності відповідача при розгляді звернення від 6 жовтня 2017 року.

Щодо порушеного права ОСОБА_1 колегія суддів зазначає наступне.

У позовній заяві вказано, що Президентом України щодо, зокрема ОСОБА_1, було вчинено бездіяльність/відмову у надані відповіді на його звернення від 6 жовтня 2017 року. На думку позивача, саме цими діями/бездіяльністю були порушені його права.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вже зазначалось, згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому, захист прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто, передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Визнання протиправною бездіяльності суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії можливе лише у разі, якщо такий суб'єкт повинен був вчинити такі дії (або прийняти відповідне рішення) згідно з законодавством і, невчинення цих дій (неприйняття рішення) порушує права позивача.

Дії суб'єкта владних повноважень полягають у активній поведінці, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних чи юридичних осіб. В той же час, під бездіяльністю розуміється пасивна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка також може вплинути на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичних та юридичних осіб. При цьому така бездіяльність призвела або могла призвести до певних негативних наслідків для громадянина чи юридичної особи і за своїм призначенням спрямована на зміну юридичного та фактичного стану цих осіб.

Колегія суддів зазначає, що конституційно-правовий статус Президента України закріплено виключно Конституцією України, а тому обсяг і зміст його повноважень не може бути звужений чи розширений законами України, про що неодноразово наголошувалося у рішеннях Конституційного Суду України (від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003, від 07 квітня 2004 року № 9-рп/2004, від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007, від 02 жовтня 2008 року № 19-рп/2008, від 08 жовтня 2008 року № 21-рп/2008 та інших). Законодавчі акти не можуть покладати додаткових прав чи обов'язків на Президента України, крім тих, що передбачені нормами Конституції України.

У свою чергу, Конституція України не визначає обов'язку Президента України особисто надавати відповіді на звернення громадян.

Пунктом 28 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що для здійснення своїх повноважень Президент України створює консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби.

Постійно діючим допоміжним органом, утвореним Президентом України, на який покладено організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення здійснення Президентом України конституційних повноважень, відповідно до указу Президента України від 25 лютого 2010 № 265 "Про першочергові заходи із забезпечення діяльності Президента України", є Адміністрація Президента України.

Відповідно до підпункту 20 пункту 4 Положення про Адміністрацію Президента України, затвердженого Указом Президента України від 2 квітня 2010 року № 504, Адміністрація Президента України відповідно до покладених на неї завдань організовує прийом громадян, які звертаються до Президента України, розгляд звернень громадян, а також звернень органів місцевого самоврядування, політичних партій та громадських організацій (у тому числі професійних спілок), підприємств, установ, інших організацій, здійснює облік і аналіз таких звернень, на основі аналізу звернень розробляє та подає Президентові України пропозиції щодо розв'язання порушених у них проблем.

Таким чином, в силу встановленого законодавством механізму організація розгляду звернення громадян здійснюється Адміністрацією Президента України.

З матеріалів справи вбачається, що 24 листопада 2017 року Адміністрація Президента надала відповідь на звернення ОСОБА_1 від 6 жовтня 2017 року.

Таким чином, в ході розгляду справи встановлено, що безпосередньо до повноважень Президента України не віднесено розгляд звернень громадян та надання на них відповіді у встановлені Законом України "Про звернення громадян" порядку. Відсутність передбачених законом повноважень виключає можливість прийняття відповідачем відповідних рішень, вчинення дій або ж бездіяльності, а тому вимоги позивача про визнання бездіяльності/відмови відповідача протиправною задоволенню не підлягають.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

На підставі викладеного та керуючись статтями 159-163, 241-246, 266 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Президента України Порошенка Петра Олексійовича в частині визнання протиправною відмови чи бездіяльності Президента України щодо розгляду у встановлений законодавством України строк заяви (звернення) ОСОБА_1 від 6 жовтня 2017 рок - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10 травня 2018 року.

Головуючий Гімон М.М.

Судді Берназюк Я.О.

Бучик А.Ю.

Коваленко Н.В.

Кравчук В.М.