Справа № 804/1083/18
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2018-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2018 року Справа № 804/1083/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компрадор Н» до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Актабанк» ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Трет`яка ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання протиправними дій, -
Позивач вважає, що висновки, викладені в повідомленні про нікчемність правочинів від 17.10.2017 року за вих. № 2489, не відповідають існуючим фактам та порушують норми діючого законодавства України, а тому є неправомірними і відповідно рішення Уповноваженої особи Фонду підлягає скасуванню, з огляду на те, що укладення та фактичне виконання сторонами описаних вище правочинів призвело до погашення зобов'язання позивача перед ПАТ «Актабанк» за рахунок грошових коштів третіх осіб.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.03.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 804/1083/18. Розгляд адміністративної справи призначено за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 03.04.2018. Встановлено відповідачу 15 (п'ятнадцятиденний) строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву.
У судове засідання 03.04.2018 сторони не прибули.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.04.2018 у справі № 804/1083/18 закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 04.05.2018.
У судове засідання 04 травня 2018 року представник позивача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, від нього до суду надійшло клопотання про здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження.
Представник відповідача в судове засідання 04 травня 2018 року не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи. Відзив на адміністративний позов не надіслав.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
У відповідності до ч.6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Частиною 1 статті 205 КАС України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з ч. 9 статті 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін у порядку письмового провадження.
Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, між позивачем та ПАТ «Актабанк» укладений кредитний договір від 25.12.2013 № 01-1641/Т, за умовами якого ТОВ «Компрадор-Н» отримав від ПАТ «Актабанк» кредитні кошти у сумі 300000 грн. під 19,5 % річних.
У якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ОСОБА_5 (третя особа) та ПАТ «Актабанк» 25.12.2013 укладено Договір застави майнових прав № 01-1641/Т/1, згідно з п.1.1. якого цей договір забезпечує виконання ТОВ «Компрадор-Н» (позичальником) зобовязань, що випливають з укладеного між позичальником та заставодержателем кредитного договору від 25.12.2013 № 01-1641/Т.
Вартість предмету застави складає 150000 грн. (п.1.4. Договору)
Також, між ОСОБА_4 (третя особа) та ПАТ «Актабанк» 25.12.2013 укладено Договір застави майнових прав № 01-1641/Т/2, який є ідентичним за змістом договору застави від 25.12.2013 №01-1641/Т/1, який також укладений на забезпечення виконання ТОВ «Компрадор-Н» (позичальник) зобовязань, що випливають з укладеного між позичальником та заставодержателем кредитного договору від 25.12.2013 № 01-1641/Т.
Вартість предмету застави складає 150000 грн. (п.1.4. Договору)
Між ТОВ «Компрадор-Н» та ПАТ «Актабанк» було укладено Додаткову угоду № 4 від 07.08.2014 до кредитного договору № 01-1641/Т від 25.12.2013, за якою скорочено строк дії кредитного договору.
Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 16.09.2015 №576 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Актабанк» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 16.09.2014 прийнято рішення №90 про запровадження в Банку з 17.09.2014 тимчасової адміністрації.
На підставі постанови Правління Національного банку України від 15.01.2015 №19 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Актабанк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16.01.2015 №6 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Актабанк» та делегування повноважень ліквідатора банку» термін дії ліквідації банку до 15 січня 2018 року.
Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 31.05.2017 № 1217 «Про заміну уповноваженої особи фонду на ліквідацію ПАТ «Актабанк», з 07.06.2017 призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Актабанк» ОСОБА_2 (далі - «Уповноважена особа Фонду»).
Пунктами 3, 4 частини 2 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій, повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.
У відповідності до підпункту 8 частини 1 статті 48 Закону, Фонд/Уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону.
Згідно з частиною 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі -Закон»), протягом дії тимчасової адміністрації Фонд/Уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня: впровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), щодо нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.
Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону, протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації уповноважена особа повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.
Відносини, що виникають у процесі виведення неплатоспроможного банку з ринку, а саме: підготовку, затвердження та реалізацію плану врегулювання, розробленого на основі найменш витратного для Фонду способу виведення неплатоспроможного банку з ринку регулює Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затверджене рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №2 від 05.07.2012 (далі - Положення).
Відповідно до п.1.18 глави 1 розділу ІІІ Положення, Уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію зобов'язана: забезпечити збереження активів та документації банку; протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.
На адресу позивача надійшло повідомлення від 17.10.2017 вих. №2489 про нікчемність правочинів, згідно якого Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Актабанк» проведено перевірку та зроблено висновок про нікчемність наступних правочинів:
- Додаткова угода № 4 від 07.08.2014 до кредитного договору № 01-1641/Т від 25.12.2013 року (щодо скорочення строку дії кредитного договору);
Також вказано про те, що укладання вказаного договору було здійснено з порушенням чинного законодавства України, вимог Національного банку України та внутрішніх процедур Банку. З урахуванням чого, повідомлено про необхідність повного та належного виконання умов кредитного договору № 01-1641/Т від 25.12.2013.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами суд виходить з такого.
Відповідно до п. 1 розділу III Інструкції про порядок виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення, затвердженої Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.05.2016 № 826, правочини (договори) є нікчемними у разі наявності підстав, визначених частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та/або іншими законами, що підтверджується відповідними доказами.
Відповідач, обґрунтовуючи нікчемність вищевказаних правочинів посилався на п.1, п. 2 , п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про що вказано у повідомленні від 17.10.2017 року вих. № 2489.
Відповідно до п. п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо:
банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;
банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобовязання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;
банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.
Отже, нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено перелік підстав, за наявності яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними. При цьому, одного лише твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, а тому необхідним є встановлення обставин, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до частини першої якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
Відповідно до ч. 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як вбачається з матеріалів справи, укладений між позивачем та ПАТ «Актабанк» договір від 25.12.2013 № 01-1641/Т за своєю правовою природою є кредитним договором, за яким відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ст. 1056-1 Цивільного кодексу України).
У відповідності до ч.1 ст. 520 Цивільного кодексу України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Згідно ч. 1 та ч.3 ст. 528 Цивільного кодексу України, виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.
Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави, тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов'язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.
Договори від 25.12.2013 року № 01-1641 /Т/ 1 та № 01-1641 /Т/2 за своєю правовою природою є договорами застави майнових прав.
Згідно положень ст. 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч.1 ст. 574 Цивільного кодексу України).
У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 589 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Як передбачено ст.590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
У разі ліквідації юридичної особи - заставодавця заставодержатель набуває право звернення стягнення на заставлене майно незалежно від настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого заставою.
У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі.
Якщо предметом застави є дві або більше речей (два або більше прав), стягнення може бути звернене на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (прав) на вибір заставодержателя.
Якщо заставодержатель зверне стягнення на одну річ (одне право), але його вимогу не буде задоволено в повному обсязі, він зберігає право застави на інші речі (права), які є предметом застави.
ПАТ «Актабанк» здійснив списання грошових коштів з рахунків третіх осіб: ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що передбачено Договорами застави в рахунок погашення заборгованості позивача за кредитним договором, що також передбачено кредитним договором, тобто, треті особи виконали зобов'язання позивача перед ПАТ «Актабанк», -вчинили відповідні майнові дії на користь ПАТ «Актабанк».
Договори застави майнових прав реалізовані, банківські операції по списанню з рахунку третіх осіб грошових коштів здійснені, за наслідком чого ПАТ «Актабанк» отримав повне погашення заборгованості позивача за кредитним договором від 25.12.2013 №01-1641/Т. Зазначені обставини підтверджують відсутність факту безкомпенсаційної відмови ПАТ «Актабанк» від власних майнових вимог. Самі ж треті особи отримали право регресної вимоги до ТОВ «Компрадор-Н», у зв'язку з виконанням за нього обов'язків боржника по сплаті заборгованості за кредитним договором.
Отже, наслідком проведення дій по списанню коштів з рахунків третіх осіб: Трет`яка ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за договорами застави майнових прав від 25.12.2013 №01-1641/Т/1 та №01-1641/Т/2 стало те, що ПАТ «Актабанк» отримало повне погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Тобто, внаслідок даних правочинів кошти та/або майно не вибували із володіння ПАТ «Актабанк», а навпаки, внаслідок даних правочинів ПАТ «Актабанк» в повному обсязі задовольнив свої вимоги.
Таким чином, вказані правочини були спрямовані на задоволення вимоги кредитора - Банку.
На підставі вищевказаного, відповідачем не доведено, а судом не встановлено неправомірних дій банку під час укладання правочину, а саме: безоплатного здійснення банком відчуження майна, прийняття на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмови банку від власних майнових вимог; а також того, що до дня визнання банку неплатоспроможним ним прийняті на себе зобов'язання, внаслідок яких він став неплатоспроможним або того, що виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; укладання банком правочинів (у тому числі договорів), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.
Тобто, внаслідок розглядуваних правочинів ПАТ «Актабанк» в повному обсязі задовольнив свої вимоги.
Відповідачем під час розгляду справи не доведено, що укладення такого договору містить ознаки правочину, який міг би спричинити неплатоспроможність банку.
Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.
Між тим, рішення відповідача про нікчемність правочинів не містить жодних обставин та підстав, за яких такі правочини мають вважатися нікчемними; за відсутності аргументованих посилань на докази, що вказують на невідповідність вищезазначених правочинів приписам діючого законодавства та підпадання їх під положення ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Суд зазначає, що фактично, в даному рішенні - повідомленні Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Актабанк» ОСОБА_2 від 17.10.2017 №2489 наявні лише посилання на повноваження Уповноваженої особи Фонду, обраної ліквідатором Банку, на норми ст. 215 Цивільного кодексу України «Недійсність правочину» та ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в той час як відсутнє аргументоване посилання на фактичні підстави визнання нікчемним правочину - не визначено, внаслідок чого зазначені правочини є нікчемними, а лише повідомлено про сам факт нікчемності.
Відповідно до частини першої статті 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Згідно із частиною другою статті 228 Цивільного кодексу України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Частина третя цієї статті Цивільного кодексу України визначає, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Для застосування наслідків, передбачених статтею 228 Цивільного кодексу України, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків чи з метою неправомірного одержання з державного бюджету коштів шляхом відшкодування податку на додану вартість у разі його несплати контрагентами до бюджету.
Крім того, відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.
У відповідності до ч.1, ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Проте, Уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Актабанк» не наведено та не надано доказів, які б свідчили про те, що зазначені правочини є такими, що порушують публічний порядок, чи спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави.
За приписами ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Таким чином, позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню судом.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Витрати, повязані з розглядом справи, позивачем не заявлялися, а тому не стягуються.
Керуючись ст. ст. 132, 139, 194, 205, 242 - 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Відповідно до ст. 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297, пп.15.5 пп.15 п.1 розділу VIІ Перехідних положень КАС України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 04 травня 2018 року.

Суддя ОСОБА_1