Справа № 826/12480/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 травня 2018 року № 826/12480/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа - Нотаріальна палата України, про скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України та просить суд визнати протиправним та скасувати наказ від 21 квітня 2017 року № 1338/5 «Про тимчасове блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», прийнятий на підставі Довідки за результатами камеральної перевірки державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 від 10 квітня 2017 року.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що після проведення Комісією з проведення перевірки Міністерства юстиції України камеральної перевірки державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 складено Довідку від 10 квітня 2017 року, на підставі якої у зв'язку з виявленням порушень вимог чинного законодавства Міністерством юстиції України видано наказ № 1338/5 від 21 квітня 2017 року «Про тимчасове блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

На думку позивача суть висновків Комісії, викладених у Довідці від 10 квітня 2017 року зводиться до порушень, допущених під час проведення реєстраційних дій за заявою про державну реєстрацію прав № 20586665 від 18 січня 2017 року в частині недотримання строків державної реєстрації, а також за заявами № 21145559 від 24 лютого 2017 року, № 21534691 від 23 березня 2017 року та № 34424973 від 23 березня 2017 року в частині реєстрації права власності на квартири в житлових будинках за адресою: АДРЕСА_2.

Висновки, викладені у Довідці, та оскаржуваний наказ позивач вважає необґрунтованими, такими, що не відповідають дійсним обставинам та нормам законодавства, у зв'язку з чим наказ Міністерства юстиції України, на його думку, підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі № 826/12480/17, запропоновано відповідачу надати письмові заперечення проти позову та всі докази на їх підтвердження, призначено судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України та викладено його у новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України у новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

06 лютого 2018 року до суду надійшов відзив від представника Міністерства юстиції України, з якого вбачається, що відповідач проти позову заперечує, зазначає, що висновки Комісії з проведення перевірки Міністерства юстиції України є цілком вірними та такими, що повністю відповідають вимогам чинного законодавства, а наказ Міністерства юстиції України від 21 квітня 2017 року вже вичерпав свою дію ще за чотири місяці до звернення позивача до суду, у зв'язку з чим розцінює дану обставину як зловживання процесуальними правами.

У подальшому від представників сторін у справі надійшла заява про подальший розгляд у порядку письмового провадження, тому 06 лютого 2018 року суд визначив подальший розгляд справи провадити у порядку письмового провадження.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши у письмовому провадженні подані позивачем документи і матеріали, встановивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01 липня 2004 року (далі - Закон № 1952-IV).

Статтею 6 Закону 1952-IV визначено систему органів та суб'єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав. Згідно з її положеннями, організаційну систему державної реєстрації прав становлять:

1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи;

2) суб'єкти державної реєстрації прав:

- виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації;

- акредитовані суб'єкти;

3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Пунктом 2 частини 1 статті 10 Закону державним реєстратором визначено нотаріуса.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону 1952-IV, Міністерство юстиції України:

1) забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав;

2) здійснює нормативно-правове регулювання у сфері державної реєстрації прав;

3) забезпечує створення та функціонування Державного реєстру прав, є його держателем;

4) організовує роботу, пов'язану із забезпеченням діяльності з державної реєстрації прав;

5) здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав, у тому числі шляхом проведення моніторингу реєстраційних дій відповідно до цього Закону та приймає обов'язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом;

6) забезпечує доступ до Державного реєстру прав державних реєстраторів, суб'єктів державної реєстрації прав, визначених цим Законом, інших суб'єктів, право доступу яких визначено цим Законом, та приймає рішення про тимчасове блокування або анулювання такого доступу у випадках, передбачених цим Законом;

7) розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб'єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов'язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом;

8) складає протоколи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення;

9) організовує роботу з підготовки та підвищення кваліфікації державних реєстраторів;

9-1) надає узагальнені роз'яснення щодо застосування законодавства з питань державної реєстрації прав;

10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 37-1 Закону 1952-IV передбачено здійснення контролю у сфері державної реєстрації прав. Вказано нормою передбачено, що контроль у сфері державної реєстрації прав здійснюється Міністерством юстиції України, у тому числі шляхом моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав з метою виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб'єктів державної реєстрації прав (частина перша).

За результатами проведення перевірок державних реєстраторів чи суб'єктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб'єктів державної реєстрації прав приймає вмотивоване рішення, зокрема, про тимчасове блокування доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб'єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав (пункт 1 частина друга).

Технічний адміністратор Державного реєстру прав у день надходження рішень, передбачених пунктами 1 і 2 частини другої цієї статті, забезпечує їх негайне виконання (частина третя).

Порядок здійснення контролю, проведення камеральних перевірок та критерії, за якими здійснюється моніторинг, визначаються Кабінетом Міністрів України (частина четверта).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року № 990 затверджено Порядок здійснення контролю у сфері державної реєстрації (далі - Порядок № 990), яким передбачено, що цей Порядок визначає процедуру здійснення Мін'юстом відповідно до Законів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації здійснюється шляхом розгляду скарг, поданих відповідно до Закону України "Про звернення громадян", і обґрунтованих подань територіальних органів Мін'юсту, а також моніторингу реєстраційних дій в реєстрах.

У разі виявлення під час розгляду скарг відповідно до Закону України "Про звернення громадян" і обґрунтованих подань територіальних органів Мін'юсту чи моніторингу реєстраційних дій в реєстрах порушень порядку державної реєстрації контроль здійснюється шляхом проведення камеральної перевірки державних реєстраторів чи суб'єктів державної реєстрації з прийняттям обов'язкових до виконання рішень, передбачених Законами (пункт 2).

Камеральна перевірка проводиться на підставі наказу Мін'юсту, яким утворюється комісія у складі не менше ніж трьох посадових осіб Мін'юсту (пункт 6).

Результати камеральної перевірки оформляються довідкою, яка підписується усіма членами комісії.

У довідці про проведення камеральної перевірки зазначаються:

- дата проведення камеральної перевірки (число, місяць, рік);

- прізвище, ім'я та по батькові посадових осіб Мін'юсту, що проводили камеральну перевірку;

- підстава проведення камеральної перевірки;

- опис виявлених порушень порядку державної реєстрації (з посиланням на відповідні акти законодавства) із зазначенням підтвердних документів чи відомостей з реєстрів;

- пропозиції стосовно змісту рішення за результатами проведеної камеральної перевірки (пункт 9).

За результатами проведеної камеральної перевірки Мін'юст на підставі довідки комісії приймає мотивоване рішення відповідно до Законів у формі наказу (пункт 10).

Фактичні обставини справи свідчать, що ОСОБА_1 є приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, самозайнятою особою, здійснює приватну нотаріальну діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю № НОМЕР_2 від 03 травня 2007 року, виданого Міністерством юстиції України, та Реєстраційного посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності № 552 від 31 травня 2007 року, виданого Головним управлінням юстиції у м. Києві.

На підставі акта за результатами проведення моніторингу реєстраційних дій державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 від 31 березня 2017 року Міністерством юстиції України прийнято наказ від 03 квітня 2017 року № 1053/7 «Про проведення камеральної перевірки державного реєстратора - приватного нотаріуса Київською міського нотаріального округу ОСОБА_1» з 03 квітня 2017 року.

За результатами проведення камеральної перевірки державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 складено Довідку, в якій, зокрема, зазначено, що приватним нотаріусом 18 січня 2017 року зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Київ, ГБК «Вільний» гаражний бокс № 176, при цьому стягнуто 160 грн. адміністративного збору, що дорівнює 0,1 прожиткового мінімуму, а державну реєстрацію проведено у строк 1 день, чим порушено вимоги щодо оплати за проведення реєстраційних дій з урахуванням скорочених строків державної реєстрації права власності, оскільки статтею 34 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено стягнення плати у розмірі 3 200 грн. (два прожиткові мінімуми).

На спростування зазначеного висновку позивач зазначає, що відповідно до статті 19 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав (крім іпотеки) проводиться у строк, що не перевищує п'яти робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви в Державному реєстрі прав. Згідно частини першої статті 21 цього ж Закону за державну реєстрацію права власності справляється адміністративний збір у розмірі 0,1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб. За державну реєстрацію права власності, проведену у строки менші, ніж передбачені статтею 19 цього Закону, справляється адміністративний збір у такому розмірі:

- 1 прожитковий мінімум для працездатних осіб - у строк два робочі дні;

- 2 прожиткових мінімуми для працездатних осіб - у строк один робочий день;

- 5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб - у строк 2 години.

Статтею 18 Закону № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав проводиться у такому порядку:

- прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

- виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

- встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

- перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

- прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

- відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав;

- формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

- видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 21 Закону 1952-IV забороняється видавати заявнику документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав у строки, менші, ніж ті, з урахуванням яких ним сплачено адміністративний збір за державну реєстрацію прав відповідно до частин першої та другої статті 34 цього Закону.

Отже, позивач стверджує і суд погоджується з такими твердженнями, що законодавець ставить в залежність розмір сплаченого адміністративного збору за державну реєстрацію прав від строків (моменту) видачі заявнику документів за результатом розгляду заяви, тобто видачі заявнику Витягу про державну реєстрацію прав, що передбачено статтею 21 Закону № 1952-IV, а не від моменту прийняття рішення та/або відкриття розділу або реєстрації права, як помилково зазначає Комісія з проведення перевірки у Висновку від 10 квітня 2017 року.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності гаражного боксу АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 за її заявою від 18 січня 2017 року, сформовано його 24 січня 2017 року, тобто на п'ятий робочий день.

Зазначене свідчить, що у даному випадку реєстрація права власності не проводилася у скорочені терміни, тому адміністративний збір з заявника стягнуто позивачем вірно у розмірі 160 грн.

За таких обставин, висновки Комісії в зазначеній частині є необґрунтованими, не перевіреними, спростовані позивачем та підтверджені достатніми та переконливими доказами.

Крім того, у Довідці за результатами перевірки від 10 квітня 2017 року зазначено, що приватним нотаріусом ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна, а саме: квартиру № АДРЕСА_2 з порушенням вимог частини третьої статті 10 Закону 1952-IV, якою передбачено, що під час проведення державної реєстрації прав державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Як зазначає Комісія, серед поданих заявником документів наявна декларація про готовність об'єкта до експлуатації, видана Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві від 06 червня 2016 року № КВ 21, з якої вбачається, що житлові будинки по АДРЕСА_2 були побудовані на земельних ділянках з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), тоді як згідно з декларацією про готовність об'єкта до експлуатації на них збудовано багатоквартирний будинок на 80 квартир. Розпорядженням Голосіївської районної у місті Києві державною адміністрацією вищезазначеним житловим будинкам присвоєно такі поштові адреси: АДРЕСА_2.

Аналогічні порушення виявлено Комісією при перевірці реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за заявою від 23 березня 2017 року № 21534691.

На спростування зазначених доводів, позивачем направлено запит до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та поставлено такі питання:

1) Чи можливе з огляду на чинні норми законодавства будівництво житлових будинків на земельних ділянках з цільовим призначенням 02.01 «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд»?

2) Житлові будинки з якими показниками (категорія складності, поверховість, площа забудови, тощо) можуть будуватися виключно на земельних ділянках з цільовим призначенням 02.03 «для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку»?

Згідно листа Департаменту містобудування, архітектури та планування територій Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16 червня 2017 року № 8/14.1-574-17 показники житлового будинку визначаються у проектній документації на будівництво. Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення.

Відповідно до частини першої статті 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектна документація на будівництво об'єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотримання вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

Таку ж позицію висловлено Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у листі від 19 червня 2017 року № 055-10390 та Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві від 22 травня 2017 року № 10/26-14/2205/05, наданих на запит позивача.

Таким чином, законодавством не встановлено прямої заборони будівництва житлових будинків на земельних ділянках з цільовим призначенням 02.01 «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будинків і споруд» за умов коли таке будівництво визначено у встановленому порядку відповідною містобудівною документацією та прийняте в експлуатацію у передбаченому порядку компетентними органами.

Приватним нотаріусом ОСОБА_1 під час вивчення документів встановлено, що забудовником - обслуговуючим кооперативом «Житлового будівельний кооператив «Голосіївський квартал» у встановленому порядку набуто право на землю, розроблено та погоджено проектну документацію на будівництво, органами Державного архітектурно-будівельного контролю зареєстровано відповідні дозвільні документи щодо надання дозволу на початок робіт на прийняття в експлуатацію, органом місцевої влади житловому будинку присвоєно поштову адресу, тому вирішуючи питання щодо можливості реєстрації за заявником права власності у державного реєстратора не ви никло підстав для відмови у проведенні такої реєстрації на об'єкти нерухомого майна (квартир) у зазначеному будинку.

Таким чином суд, з урахуванням пояснень позивача, наданих ним достатніх та переконливих доказів, а також аналізу вимог чинного законодавства, приходить до висновку, що твердження, викладені у Довідці за результатами проведення камеральної перевірки державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 від 10 квітня 2017 року, є передчасними, не відповідають дійсним обставинам справи та вимогами чинного законодавства.

Оскільки оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України від 21 квітня 2017 року № 1338/5 «Про тимчасове блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» прийнятий на підставі зазначеної Довідки від 10 квітня 2017 року, висновки якої, як встановлено судом, не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам законодавства, то суд вбачає підстави для задоволення адміністративного позову та скасування спірного наказу.

При цьому суд стосовно тверджень представника відповідача щодо сплину строку дії оскаржуваного наказу та терміну блокування доступу приватному нотаріусу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що на його думку, проявом зловживання процесуальними правами, зазначає, що відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи його окремих положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його проти правним рішеннями, дією або бездіяльністю.

Отже, висновки, викладені у Довідці за результатами проведення камеральної перевірки державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 від 10 квітня 2017 року, які стали підставою для видання оскаржуваного наказу, зачіпають права та законні інтереси позивача, впливають на його ділову репутацію, не залежно від сплину строку дії блокування йому доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв'язку з чим він й звернувся до суду.

Крім того, позивач звернувся до суду у межах строку звернення до адміністративного суду, визначеного Кодексом адміністративного судочинства України.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9, статей 73, 74, 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва відповідачем не доведено правомірності оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України від 21 квітня 2017 року № 1338/5 «Про тимчасове блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» державному реєстратору - приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 21 квітня 2017 року № 1338/5 «Про тимчасове блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», виданий на підставі Довідки за результатами камеральної перевірки державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 від 10 квітня 2017 року.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (01001, АДРЕСА_1, РНКОПП НОМЕР_1) понесені судові витрати у розмірі 640, 00 грн. (шістсот сорок грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ).

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда