Справа № 345/4270/17
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 рокуЛьвів№ 876/1854/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Іщук Л.П.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 7 лютого 2018 року, ухвалене суддею Кардаш О.І., м. Калуш, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, УМВС України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

14.12.2017 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, УМВС України в Івано-Франківській області, в якому просить:

визнати неправомірними дії уповноваженого представника Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області - УМВС України в Івано-Франківській області про відмову в призначенні йому довічної пенсії за вислугу років;

зобов'язати уповноваженого представника Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області - УМВС України в Івано-Франківській області підготувати та подати до Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області документи для призначення йому довічної пенсії за вислугу років;

зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області прийняти, оформити та призначити йому довічну пенсію за вислугу років, відповідно до п.б ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з дня виникнення права на пенсію, але не більш як за 12 місяців перед зверненням за призначенням пенсії.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 7 лютого 2018 року позов задоволено. Визнано дії уповноваженого представника Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області - УМВС України в Івано-Франківській області, про відмову в призначенні довічної пенсії за вислугу років ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, неправомірними. Зобов'язано уповноваженого представника Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області - УМВС України в Івано-Франківській області підготувати та подати до Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області документи для призначення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, довічної пенсії за вислугу років. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області прийняти, оформити та призначити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, довічну пенсію за вислугу років, відповідно до п.б ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», починаючи з 06.11.2017 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що станом на березень 2003 року (день звільнення з органів внутрішніх справ) у позивача вислуга років становила більше 12 років 6 місяців, тобто тоді він набув право на довічне пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції від 4 липня 2002 року, яка була чинна на той час. Набувши це право, позивач мав законні сподівання реалізувати його в майбутньому, звернувшись за призначенням пенсії при наявності певних обставин, настання яких, згідно п.»б» ст.12 вищевказаного закону, є умовами призначення пенсії за вислугу років, а саме, як особа, яка має право на пенсію за вищезазначеним Законом, звільнений зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягнувши 45-річного віку та трудового стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Тому, на день звернення до відповідача за призначенням пенсії, згідно записам в трудовій книжці, витягу з наказу №№ 27 о/с від 27.03.2003р. та індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України, розрахунку стажу, паспорта, загальний трудовий стаж позивача становив більше 25 років, вислуга років у календарному обчисленні - більше 12 років 6 місяців та вік - більше 45 років.

Суд першої інстанції звертає увагу, що позивач не підпадає під категорію осіб, перерахованих в новій редакції ч.3 ст.5 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», які позбавлені права на призначення пенсії. Перелік таких осіб є вичерпний і чітко визначений в даному Законі.

Таким чином, позивач був позбавлений можливості реалізувати своє право, на відміну від осіб, які безпосередньо звільняються зі служби на пенсію на тих самих умовах, хоча в порівнянні з позивачем, останні мають таку саму вислугу років (більше 12 років 6 місяців), змішаний трудовий (страховий) стаж більше 25 років та вік більше 45 років, що може вважатись дискримінацією.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області оскаржило його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 7 лютого 2018 року та постановити нове рішення, яким повністю відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що особи які звернулися за призначенням пенсії за вислугу років, передбаченої пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в період з 6 серпня 2002 року по 29 квітня 2006 року мали право на призначення такого виду пенсії у разі досягнення 45-річного віку, незалежно від часу звільнення зі служби. На момент виникнення у позивача права на пенсію та на момент звернення з заявою про її призначення діяла редакція пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», що пов'язувала право на пенсію, зокрема, з досягненням особою 45-річного віку на день звільнення зі служби, а не на день звернення із заявою про призначення пенсії. Отже, однією з основних умов для призначення пенсії є досягнення військовослужбовцем 45-річного віку на момент звільнення із служби. Позивачу 45 років виповнилось 10.06.2015р., а звільнений він з служби 07.03.2003р.

Апелянт стверджує, що пенсійне забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами законодавства чинного на день звернення за пенсією. На час набрання чинності Законом від 04.07.2002 року позивачу не виповнилось 45 років, в нього не було загального стажу 25 років, а на час, коли позивачу виповнилось 45 років, вказана редакція Закону не чинна. Відтак, правових підстав для призначення пенсії ОСОБА_1 відповідно до п.«б» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» немає.

Учасники справи в судове засідання для розгляду справи не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від учасників справи, про розгляд заяви за їх участю не поступило, а тому суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст.311 КАС України вважає за можливе розглянути заяву в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 29.06.1988р. по 01.06.1990р. служив у внутрішніх військах МВС на посаді солдата, сержанта, старшого сержанта, старшини МВС. З 01.09.1990р. по 30.06.1994р. навчався у Волгоградській вищій слідчій школі МВС РФ та Харківському інституті внутрішніх справ України. З 01.09.1990р. по 07.03.2003р. позивач проходив службу в УМВС України в Івано- Франківській області. Вказане підтверджується записами в трудовій книжці позивача.

Згідно наказу № 27 о/с від 27.03.2003р. ОСОБА_1 з 07.03.2003р. звільнений з органів внутрішніх справ по ст.64 «ж» в запас (за власним бажанням).

Із записів в трудовій книжці вбачається, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ безперервно 12 років 06 місяців 06 днів

06.11.2017р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії.

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом від 15.11.2017р. повідомило позивача про відмову йому в призначенні пенсії за вислугу років, з посиланням на те, що на день звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, а саме на 07.03.2003 року, він не досяг 45 річного віку, тому немає підстав для призначення йому пенсії у відповідності до пункту «б» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції Закону від 04.04.2006 року, яка набрала чинності 29.04.2006р.

Умови призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 12 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Редакція пункту «б» зазначеної статті змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.

У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років за наявності інших обов'язкових умов.

Так, відповідно до пункту «б» зазначеної статті в редакції, що діяла на час виникнення права на пенсію позивача, право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв'язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України від 04.04.2006 року № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» внесено зміни до Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема пункт «б» цієї статті передбачає, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 Закону № 2262-ХІІ, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції Україниперебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення № 5-рп/2002)).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення № 5-рп/2002).

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність. Також у цьому ж Рішенні зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, за винятком тих, які проходять строкову службу, не можуть бути звільнені з військової служби до набуття права на пенсію за вислугу років.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.01.2018р. у справі № 539/3872/14-а.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що на час виникнення права на призначення позивачу пенсії на підставі пункту «б» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у 2003 році) в редакції до внесення змін згідно Закону України від 04.04.2006 року № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, тобто до досягнення 45-річного віку, але лише при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років за наявності інших обов'язкових умов. При цьому позивач на час звільнення із Збройних Сил України звільнений з військової служби з набуттям права на пенсію за вислугу років.

Відтак, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми п.«б» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції до внесення змін згідно із Законом України від 04.04.2006 року № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», що не містять обов'язкової умови щодо необхідності досягнення військовослужбовцями на день звільнення зі служби 45-річного віку.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, УМВС України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії та правомірність їх задоволення судом першої інстанції.

Апелянтом не було надано доказів на підтвердження вимог апеляційної скарги.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 7 лютого 2018 року у справі №345/4270/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, УМВС України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. Б. Хобор
Л. П. Іщук
Повне судове рішення складено 15.05.2018р.