Справа № 826/17811/17
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В., суддів: Безименної Н.В., Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у судовому засіданні у місті Києві, у порядку ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2018 року (повний текст виготовлено 02 березня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:

визнати неправомірним визначений до виплати у виданій Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ довідці від 16 листопада 2017 року №177 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання розмір суддівської винагороди у сумі 30720,00 грн., з яких 19200,00 грн. посадовий оклад, 11520,00 грн. доплата за вислугу років;

зобов'язати Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ видати йому довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання, в якій вказати, що суддівська винагорода, яка враховується для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який перебуває на відповідній посаді, станом на 01 січня 2017 року складає 61440,00 грн., у тому числі: посадовий оклад - 38400,00 грн., доплата за вислугу років - 23040,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно встановлено обставини справи. Зокрема, позивач зазначає, що відповідачем неправомірно визначено розмір суддівської винагороди у розмірах менших, ніж визначено ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453. Так, апелянт вказує на неправомірність застосування відповідачем норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, з 06 липня 2016 року виплачується довічне грошове утримання в розмірі 90% заробітної плати судді, зокрема: 30720,00 грн., з яких 19200,00 грн. посадовий оклад, 11520,00 грн. доплата за вислугу років.

14 листопада 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу довідки про розмір грошового утримання працюючого в цьому суді судді у зв'язку з підвищенням із січня 2017 року мінімальної заробітної плати до 3200,00 грн.

У відповідь на звернення позивачу видана довідка про суддівську винагороду від 16 листопада 2017 року №177, де зазначено розмір посадового окладу (19200,00 грн.) та доплати за вислугу років (11520, 00 грн.).

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив та вказав, що розмір грошового забезпечення у довідці, виданій позивачу, відповідає нормам чинного законодавства України. Зокрема, суд зазначив, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII.

Даючи правову оцінку викладеним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», з 01 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600 грн. Відповідно до ст.. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня становить 3200 гривень.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин, розмір посадового окладу судді регулюється ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, у відповідності до частини першої якої суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 22 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Згідно з п. 23 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII (набрав чинності з 01 січня 2017 року), мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 гривень.

Як вбачається з ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI № 2453, вказана норма містить сталу складову: « 10» та динамічну: «мінімальних заробітних плат».

Оскільки інститут мінімальної заробітної плати є міжгалузевим інститутом, колегія суддів приходить до висновку, що положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII не втручаються у регулювання відносин судоустрою, проте, ними запроваджено зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру заробітної плати, що має бути враховано при визначенні її величини.

Колегія суддів зазначає, що фактично предметом даного спору є застосування відповідачем при розрахунку суддівської винагороди п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII.

Так, у постанові від 07 лютого 2018 року (справа №825/933/17, провадження №К/9901/112/17) Верховний Суд дійшов правого висновку, що Апеляційний суд Чернігівської області, нараховуючи судді, який не проходив кваліфікаційного оцінювання, суддівську винагороду, правомірно застосував у якості розрахункової величини цифру 1600 грн., як це передбачено п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII.

Таким чином, застосування відповідачем у спірних правовідносинах положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII є правомірним.

Щодо посилання позивача у апеляційній скарзі на рішення Європейського суду з прав людини («Сук проти України», «Кечко проти України», «Бурдов проти Росії», «Броньовчький проти Польщі», «Амюр проти Франції» та інші), колегія суддів зазначає, що предметом розгляду у даний справах була бездіяльність державних органів щодо виплати певних видів соціального забезпечення, всупереч закріпленому у законодавчих актах права особи на такі виплати.

Проте, у спірних правовідносинах має місце обмеження, яке є законодавчо закріпленим.

Так, колегія суддів підтримує посилання суду першої інстанції на рішення «Ейрі проти Ірландії»: здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Позивачем не наведено, а судом не встановлено ознак протиправності у діях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо визначення довідці від 16 листопада 2017 року №177 суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 30720,00 грн., з яких 19200,00 грн. посадовий оклад, 11520,00 грн. доплата за вислугу років.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії.

Згідно з положеннями ст.. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст.. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а обставини справи повністю відповідають висновкам суду.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 14.05.2018

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма