Справа № 826/4142/18
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2018-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

10 травня 2018 року м. Київ№ 826/4142/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Патратій О.В., за участі секретаря судового засідання Князєвої А.С., розглянувши в спрощеному позовному провадженні з повідомленням учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Національного банку України

третя особа Профспілковий комітет Первинної профспілкової організації Національного

банку України

про скасування наказу № 800-к від 06.02.2018р., поновлення на роботі, стягнення

середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної

шкоди в розмірі 10 000,00 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2

від відповідача: Донченко О.Г.

від третьої особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просить суд:

- скасувати наказ Національного банку України № 800-к від 06.02.2018р. про звільнення ОСОБА_1;

- поновити ОСОБА_1 на посаді охоронника 5 розряду третьої команди Загону відомчої охорони об'єктів, розташованих у м. Києві Національного банку України;

- зобов'язати Національний банк України скасувати запис в трудовій книжці ОСОБА_1 про скорочення на підставі наказу Національного банку України №800-к від 06.02.2018р.;

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.02.2018 до дати ухвалення рішення судом;

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що при його звільненні відповідачем було застосовано фіктивне скорочення штату працівників з метою заміни працюючих працівників іншими (новоприйнятими), не було дотримано норм чинного законодавства при скороченні та не враховано критерії переважного права на залишення на роботі передбачені ч. 1 ст. 42 КЗпП України.

Відповідач проти позовних вимог заперечив з підстав наведених у поданому відзиві на позовну заяву.

Разом з цим, у судовому засіданні 29.03.2018р. представником відповідача до суду надано письмове клопотання про закриття провадження у справі, оскільки дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Так, за посиланням відповідача, ОСОБА_1 був звільнений не з публічної служби, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки позивач вважав за необхідне скористатись своїм правом надання відповіді на відзив на позовну заяву, а також, надання пояснення щодо поданого клопотання про закриття провадження у справі, розгляд справи було відкладено.

Представник відповідача у судовому засіданні 10.05.2018 року підтримав клопотання про закриття провадження у справі та просив суд його задовольнити.

Позивач у судовому засіданні 10.05.2018 року заперечив проти задоволення клопотання відповідача про закриття провадження у справі та подав докази, що на його думку, підтверджують належність до публічної служби посади охоронника 5 розряду третьої команди Загону відомчої охорони об'єктів.

Суд, розглянувши клопотання про закриття провадження у справі та надані з боку відповідача докази, заслухавши пояснення представника відповідача в обґрунтування вказаного клопотання, заслухавши думку позивача по даному клопотанню та розглянувши пояснення позивача щодо клопотання відповідача про закриття провадження у справі, вважає, що клопотання про закриття провадження у справі є обґрунтованим та підлягає задоволенню, виходячи з викладеного.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1, охоронник 5 розряду третьої команди Загону відомчої охорони об'єктів, розташованих у м. Києві, Національного банку України Департаменту безпеки, був звільнений з даної посади 12.02.2018р. на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників відповідно до наказу № 800-к від 06.02.2018.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Згідно ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

З аналізу вказаних норм вбачається, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише ті, які пов'язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.

Пунктом 17 ч.1 ст. 4 КАС України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З наведеного випливає, що будь-яка державна служба є публічною службою. Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон України "Про державну службу".

Відповідно до Закону України "Про державну службу" державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов'язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Державна служба характеризується тим, що: а) здійснюється на державних посадах у державних органах або їх апаратах; б) має своєю метою реалізацію завдань і функцій держави; в) регламентується Законом України «Про державну службу» та іншими спеціальними законами; г) характеризується особливістю вступу на державну службу, її проходженням, припиненням службових відносин; ґ) пов'язана з присвоєнням рангів, чинів, спеціальних і військових звань; д) характеризується безпартійністю або політичною нейтральністю державних службовців; е) оплачується за рахунок державного бюджету.

Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Водночас до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ та ін.

Відповідно до частини 4 статті 64 Закону України «Про Національний банк України» (в редакції що діяла до 01.05.2016р.) службовці Національного банку є державними службовцями, і до них застосовуються норми Закону України "Про державну службу", якщо цей Закон не встановлює іншого.

Однак пунктом 7 частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII у статті 64 Закону України "Про Національний банк України" частину четверту виключено з 01.05.2016р.

Отже, починаючи з 01.05.2016р. усі працівники Національного банку України не є державними службовцями.

Зазначена обставина також підтверджується довідкою Національного банку України № 76 від 26.03.2018р., яка додана до клопотання.

Згідно з ч.3 ст. 36 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015р. № 889-VIII підписаний текст Присяги державного службовця є складовою особової справи державного службовця. Про складення Присяги державного службовця робиться запис у трудовій книжці державного службовця.

Аналогічна за змістом норма містилась також і в ч.3 ст. 17 попереднього Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993р. № 3723-XII.

В судовому засідання судом було оглянуто оригінал трудової книжки та особову справу ОСОБА_1. В зазначених документах відсутній будь-які відомості про прийняття ОСОБА_1 присяги державного службовця.

Крім того, в Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що був створений на виконання Закону України «Про запобігання корупції», відсутні декларації ОСОБА_1.

Таким чином, позивач, працюючи в Національному банку України на посаді охоронника 5 розряду третьої команди Загону відомчої охорони об'єктів займав посаду, яка не відноситься до державної служби.

Відповідно до статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналізуючи зміст наведених законодавчих норм та з урахуванням матеріалів справи слід дійти висновку, що відповідач в правовідносинах звільнення з посади ОСОБА_1 з посади охоронника 5 розряду третьої команди Загону відомчої охорони об'єктів, розташованих у м. Києві Національного банку України, виступає не як суб'єкт владних повноважень, а як роботодавець у трудових відносинах.

Лише участь у справі сторони, яка є суб'єктом владних повноважень (посадовою особою суб'єкта владних повноважень), не може свідчити про наявність між сторонами публічно-правового спору, оскільки в даному випадку спір виник не з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби.

Отже, посилання позивача на підсудність даного спору Окружному адміністративному суду м. Києва є помилковим, з огляду на те, що в даному випадку відповідач як посадова особа суб'єкта владних повноважень виконує відносно позивача не владні управлінські функції, а функції роботодавця у трудових відносинах.

Суд зазначає, що трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України (частина перша статті 1 Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України)).

Статтею 2 КЗпП України гарантовано, зокрема, право працівників на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади.

Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли між сторонами під час та з приводу перебування позивача на посаді охоронника 5 розряду третьої команди Загону відомчої охорони об'єктів, розташованих у м. Києві Національного банку України, суд дійшов висновку, що спір не є публічно-правовим, а стосується трудових відносин і має вирішуватися за правилами ЦПК.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (право на повноважний суд), ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Підсумовуючи наведене й беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні ч.1 ст. 6 Конвенції.

При зазначених вище обставинах, враховуючи, що спір пов'язаний з захистом трудових прав позивача, - Окружний адміністративний суд міста Києва не є «встановленим законом судом» щодо розгляду такого спору, суд вважає за необхідне провадження по справі закрити.

З вищенаведеного слідує, що спір між сторонами виник із трудових відносин, за своєю правовою природою не пов'язаний із здійсненням відповідачем владних управлінських функцій, тобто, не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому повинен вирішуватись за правилами цивільного судочинства відповідно до вимог ЦПК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки даний спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, суд вбачає наявними підстави для задоволення клопотання представника відповідача та закрити провадження у справі.

Разом з тим суд роз'яснює, що відповідно до ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України позивач може звернутись з даним позовом до відповідного місцевого загального суду за правилами цивільного судочинства.

На підставі вищенаведеного, керуючись п.1 ч.1 ст. 238, ст.ст. 239, 241, 242, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

Клопотання Національного банку України про закриття провадження у справі - задовольнити.

Закрити провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про скасування наказу № 800-к від 06.02.2018р., поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

Суд роз'яснює позивачу, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею в порядку ст. 256 КАС України.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана в порядку, визначеному ст. 295-297 з урахуванням п. 15.5 Перехідних положень КАС України.

Дата складання повного тексту ухвали - 11 травня 2018 року

Суддя О.В. Патратій