Справа № 806/3018/17
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2018-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Справа № 806/3018/17
ПОСТАНОВА

іменем України

"10" травня 2018 р. м. Житомир

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Охрімчук І.Г.

суддів: Капустинського М.М.

Моніча Б.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від "29" грудня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про зобов`язання вчинити дії , -

суддя в 1-й інстанції - Токарева М.С.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м.Житомир,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2017р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області заключити договір оренди та передати у користування земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 для сінокосіння ОСОБА_2.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_2 зазначив, що відмова в передачі в оренду для сінокосіння земельної ділянки з посиланням на зміну цільового призначення є незаконною та порушує його права та законні інтереси.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29.12.2017р. позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_2 від 24.01.2017 щодо надання земельної ділянки в оренду за кадастровим номером НОМЕР_1 для сінокосіння.

Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 24.01.2017 щодо надання земельної ділянки в оренду за кадастровим номером НОМЕР_1 для сінокосіння та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дослідивши докази, зібрані в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 24 січня 2017 року ОСОБА_2 подав до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області заяву з проханням надати в оренду земельну ділянку з земель запасу та резерву Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області (на території реформованої Озерської сільської ради Брусилівського району Житомирської області) площею 171,4828 га за кадастровим номером НОМЕР_1 для сінокосіння терміном на 49 років, на підставі ст.ст. 122, 34, 134 Земельного кодексу України. Додатками до заяви вказано: оригінал витягу кадастровий № НОМЕР_1, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки НОМЕР_1, копії паспорта (1,2, 11 сторінки) та ідентифікаційного коду.

Відповідач листом від 23.02.2017 №Г-1048/0-1513/6-17 повідомив ОСОБА_2 про те, що передача земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби можлива за проектами землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки. Водночас указано, що згідно відомостей державного земельного кадастру, а саме Національної кадастрової системи, земельні ділянки, які вказані у заяві позивача віднесено до земель сільськогосподарського призначення і використовуються для ведення фермерського господарства, тобто перебуває у користуванні іншої особи.

Позивач оскаржив в судовому порядку лист від 23.02.2017 №Г-1048/0-1513/6-17.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 11.05.2017 у справі №806/705/17 визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_2 від 24.01.2017 щодо надання земельної ділянки в оренду для сінокосіння за кадастровим № НОМЕР_1. Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 24.01.2017 щодо надання земельної ділянки в оренду для сінокосіння за кадастровим НОМЕР_1. Постанова набрала законної сили 30.05.2017.

На виконання постанови суду від 11.05.2017 у справі №806/705/17 Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянуто заяву ОСОБА_2 від 21.04.2017 та листом від 25.05.2017 №5144/6-7 надано відповідь з якої вбачається, що згідно відомостей державного земельного кадастру, а саме Національної кадастрової системи вказані земельні ділянки віднесені до земель сільськогосподарського призначення і використовуються для ведення фермерського господарства. Передача вказаних земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби можливе за проектами землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки.

Позивач оскаржив в судовому порядку лист від 25.05.2017 №5144/6-7.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 03.08.2017 у справі №806/1924/17 визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_2 від 24.01.2017 щодо надання земельної ділянки в оренду за кадастровим номером НОМЕР_1 для сінокосіння та зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 24.01.2017 щодо надання земельної ділянки в оренду за кадастровим номером НОМЕР_1 для сінокосіння та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області 31.08.2017 на адресу позивача направлено лист №Г/1055/0-10135/6-17 надано відповідь з якої вбачається, що згідно відомостей державного земельного кадастру, а саме Національної кадастрової системи вказані земельні ділянки віднесені до земель сільськогосподарського призначення і використовуються для ведення фермерського господарства. Передача вказаних земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби можливе за проектами землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки.

Наведене слугувало підставою для звернення ОСОБА_2 вкотре з позовом до суду.

В останнє позивач поставив питання про ...

Задовольняючи позов, зобов'язавши відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо надання земельної ділянки в оренду та прийняти відповідне рішення згідно норм законодавства, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог і дійшов висновку , що заява ОСОБА_2 розглянута без дотримання вимог Земельного кодексу України. Також, суд зазначив, що позивач, заявляючи позовну вимогу про зобов'язання відповідача заключити договір оренди та передачі земельної ділянки для сінокосіння, фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо надання або відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Отже, суд вважав, що задоволення вказаної позовної вимоги фактично порушить закріплені законом виключні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо здійснення дозвільної діяльності на розробку проекту землеустрою та зобов'яже відповідача вчинити дії поза встановленою чинним законодавством процедурою.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з огляду на таке.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що «фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Згідно з пунктами 1 та 2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Виходячи з аналізу вказаних норм, суд вказує, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до матеріалів справи позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання відповідача укласти договір оренди та передати у користування земельну ділянку.

Також суд звертає увагу на те, що у відповіді - відмові, яка слугувала підставою звернення позивача з позовом до суду, відповідач вказав на те, що згідно відомостей державного земельного кадастру , а саме Національної кадастрової системи земельні ділянки з земель запасу та резерву Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області площею 171,4828 га за кадастровим НОМЕР_1 віднесені до земель сільськогосподарського призначення і використовуються для ведення фермерського господарства (а.с.7).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку , земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_1 , яка відноситься до земель сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, розташована на території Озерської сільської ради Брусилівського району Житомирської обл., перебуває в оренді ОСОБА_3 (а.с.25-27).

Таким чином, предметом спору у цій справі є захист приватного інтересу позивача, порушеного, на його думку, відповідачем шляхом прийняття рішень щодо відведення та передачі в оренду земельної ділянки іншій особі.

Колегія суддів вважає, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Згідно зі статтею 5 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Пунктами «а», «б» частини першої статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Це положення узгоджується з вимогами частини другої статті 16 Закону України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі», згідно з яким укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 5 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Колегія суддів дійшла висновку, що у справі, яка розглядається, орган виконавчої влади (в даному випадку відповідач), реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, відповідно до ст. 5 ЗК України має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими він вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, тобто є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

У цьому спорі учасники земельних правовідносин не підпорядковані один одному, а отже, суб'єкт владних повноважень - відповідач як орган виконавчої влади - владних управлінських функцій , у питанні укладення договору оренди , не здійснює.

Відповідно до листів, якими позивачу було відмовлено у передачі в оренду земельної ділянки, встановлено, що позивач повідомлявся про те, що зазначена земельна ділянка вже використовується для фермерського господарства.

Аналогічну правову позицію щодо застосування зазначених норм процесуального права висловлено Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 01 жовтня 2013 року у справі № 21-345а13, Великою Палатою Верховного Суду в поставної від 25.04.2018р. у справі №552/9255/15-а.

За таких підстав колегія суддів зазначає, що цей спір має вирішуватись в порядку цивільного судочинства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України у редакції, чинній на час прийняття рішень) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Аналіз зазначених обставин справи дає підстави вважати, що спір у цій справі не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів місцевого самоврядування, а стосується захисту його приватних інтересів шляхом припинення цивільних прав і обов'язків іншої особи.

Зазначене унеможливлює оцінку відносин сторін у цій справі як таких, що ґрунтуються на управлінських чи контролюючих функціях однієї сторони стосовно іншої, отже, ця справа не має визначених КАС України ознак адміністративного позову.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що зазначена категорія спору не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Крім того судова колегія зазначає, що якщо взяти до уваги те, що позивач звернувся до суду з даним позовом про зобов'язання відповідача укласти договір оренди спірної земельної ділянки через неодноразовий, не належний та не в строк розгляд його заяви про надання в оренду земельної ділянки із земель запасу для сінокосіння площею 171,4828 га терміном на 49 років, то судова колегія зазначає, що вимоги позивача з таких підстав також не можуть бути задоволені.

Так відповідно до ст. 123 ЗК України слідує, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об'єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

У разі якщо місце розташування об'єкта, розміри і межі земельної ділянки, що пропонується до вилучення (викупу), та умови вилучення (викупу) цієї ділянки погоджені згідно з вимогами статті 151 цього Кодексу, які під час розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не змінилися, проект погодженню не підлягає.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються:

- затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності);

- надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Таким чином судова колегія зазначає, що на законодавчому рівні врегульовано право позивача ( а не обов'язок) самостійно замовити технічну документацію щодо передачі земельної ділянки в користування, подати її на затвердження та після затвердження отримати таку землю в оренду. Однак позивач, як видно з матеріалів справи ( з рішень попередніх судів ), до подання даного позову, обирав спосіб захисту свого порушеного права - повторно розглянути його заяву про передачу земельної ділянки в оренду.

Питання про зобов'язання відповідача надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою відведення земельної ділянки в користування позивачем не ставилось, а суд першої інстанції вирішив спір іншим чином.

В останнє 29.12.2017 року суд першої інстанції, на вимогу позивача про зобов'язання відповідача укласти договір оренди землі, вкотре прийняв постанову про повторний розгляд заяви позивача про надання земельної ділянки в користування, наслідком розгляду якої могло бути надання дозволу на розробку проекту землеустрою для передачі земельної ділянки в оренду або відмови у наданні такого дозволу. Позивачем зазначене судове рішення не оскаржене, тому судова колегія не вбачає підстав для вирішення зазначеного питання в межах розгляду апеляційної скарги відповідача і вирішує справу в межах заявлених позивачем вимог.

Частиною 2 статті 317 КАС України встановлено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких підстав колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, судове рішення суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від "29" грудня 2017 р. скасувати та провадження у справі закрити.

Роз'яснити позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.Г. Охрімчук

судді: М.М. Капустинський

Б.С. Моніч

Повне судове рішення складено "10" травня 2018 р.