Справа № 804/3484/18
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2018-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

15 травня 2018 року Справа №804/3484/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовідоної Ліани Леонідівни, третя особа: публічне акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК» про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

14 травня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовідоної Ліани Леонідівни, третя особа: публічне акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК», у якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовідоної Ліани Леонідівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення: 32405053 від 17.11.2016 12:15:19, щодо державної реєстрації права власності публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» () на предмет іпотеки: будинок, загальною площею (кв. м.): 311.3, житловою площею (кв. м.): 183.5, розташованою за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вулиця Михайлова, будинок 70, запис про право власності: 17477841 від 15.11.2016 11:34:50, обтяження іпотекою вказаного будинку, номер запису 17477922 від 17.11.2016 12:22:55 та заборону відчуження на нерухоме майно на вказаний будинок, номер запису: 17477891 від 17.11.2016 12:22:01.

Відповідно до пунктів 3 та 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 Кодексу адміністративного судочинства України та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Із матеріалів позову вбачається, що позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22 квітня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (іпотекодержатель), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено Кредитний договір №DNI0GA00000189 (Кредитний договір).

З метою забезпечення виконання умов Кредитного договору позивач уклав з іпотекодержателем Договір іпотеки від 22 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрований за №6525, відповідно до якого для забезпечення повного і своєчасного виконання позивачем його зобов'язань, іпотекодавець надає іпотекодержателю в Іпотеку нерухоме майно: будинок, загальною площею (кв.м.): 311.3, житловою площею (кв. м.): 183.5, розташованою за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вулиця Михайлова, будинок 70, та належить іпотекодавцю.

15 листопада 2016 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та публічним акціонерним товариством «АКЦЕНТ-БАНК» укладено договір факторингу та договір про передачу прав за іпотечними договорами, за якими нібито відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором з позивачем відповідно, на користь публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК».

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №122605324 від 03.05.2018 року, 17 листопада 2016 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовідона Ліана Леонідівна прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення: 32405053 від 17.11.2016 12:15:19, яким здійснила державну реєстрацію права власності публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» на предмет іпотеки: будинок, загальною площею (кв. м.): 311.3, житловою площею (кв. м.): 183.5, розташованою за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вулиця Михайлова, будинок 70, запис про право власності: 17477841 від 15.11.2016 11:34:50, обтяження іпотекою вказаного будинку, номер запису 17477922 від 17.11.2016 12:22:55 та заборону відчуження на нерухоме майно на вказаний будинок, номер запису: 17477891 від 17.11.2016 12:22:01.

Позивач вважає, що рішення державного реєстратора про здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки на користь іпотекодержателя прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, а також всупереч приписам Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та Закону України «Про іпотеку», у зв'язку з чим звернувся до суду.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Пунктом 1 частини першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, за положеннями частини третьою вказаної статті адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Поряд із цим, статтею 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Водночас, згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 року №1618-IV суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

З аналізу вищевикладеного, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини виникають з приводу правомірності звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто вони пов'язані із невиконанням, на думку позивача, публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та публічним акціонерним товариством «АКЦЕНТ-БАНК» умов укладеного договору іпотеки від 22 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., реєстровим №6255, а також вимог Закону України «Про іпотеку».

Отже, суд приходить до висновку, що заявлений спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами Цивільно-процесуального законодавства України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом України в постанові від 14 червня 2016 року в справі №21-41а16 та від 11 квітня 2017 року у справі №21-3632а16, а також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №826/14433/16 (провадження №К/9901/7474/18).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Поряд із цим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи, що заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд приходить до висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити.

При цьому, частиною сьомою статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

На виконання вищенаведеної норми суд роз'яснює позивачеві, що заявлений до розгляду спір може бути поданий до місцевого загального суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись статтями 170, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовідоної Ліани Леонідівни, третя особа: публічне акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК» про визнання протиправним та скасування рішення.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження надіслати позивачеві разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз'яснити позивачу, що відповідно до частини п'ятої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Юхно