Справа № 815/1270/18
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2018-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1270/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

за участю секретаря - Марчук Ю.В.,

за участю сторін: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представник відповідача - не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за позовом ОСОБА_1 (65121, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 10, кв. 32, РНОКПП НОМЕР_1) до Центрального обєднаного управління пенсійного фонду України в м. Одесі (65121, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 4а, ) про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі Позивач або ОСОБА_1Б.) з адміністративним позовом до Центрального обєднаного управління пенсійного фонду України в м. Одесі (далі Відповідач або Центральне обєднане УПФУ в м. Одесі) про визнання відмови Центрального обєднаного управління пенсійного фонду України в м. Одесі щодо не зарахування ОСОБА_1 періоду відбування ним покарання з 11.12.1986 року по 11.08.1988 року (1 рік 8 місяців) та періоду з 18.08.2000 року по 19.07.2002 року (1 рік 10 місяців 1 день) до стажу роботи, а також періоду роботи на ВАТ Одеська книжкова фабрика (ПАТ Видавничий дім Одеса) період з 03.09.2007 року по 20.09.2011 року до спеціального стажу роботи, що дає право виходу на пенсію на пільгових умовах та зобовязання Центрального обєднаного управління пенсійного фонду України в м. Одесі включити до загального трудового стажу ОСОБА_1 періоду відбування ним покарання з 11.12.1986 року по 11.08.1988 року (1 рік 8 місяців) та періоду з 18.08.2000 року по 19.06.2002 року (1 рік 10 місяців 1 день) до стажу роботи, а також періоду роботи на ВАТ Одеська книжкова фабрика (ПАТ Видавничий дім Одеса) період з 03.09.2007 року по 20.09.2011 року до спеціального стажу роботи, що дає право виходу на пенсію на пільгових умовах.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що Відповідач протиправно не зарахував до стажу роботи період відбування покарання Позивачем. ОСОБА_1 зазначив, що він працював під час відбування покарання у період з 11.12.1986 року по 11.08.1988 року (1 рік 8 місяців), що підтверджується довідкою з Піщанської ВК №59. Крім того Позивач зазначив, що в період відбування покарання з 18.08.2000 року по 19.06.2002 року (1 рік 10 місяців 1 день) він також працював, що підтверджується постановою Центрального районного суду м. Одеси від 19.06.2002 року. Позивач вважає, що Відповідач протиправно не зарахував йому періоди відбування ним покарання до стажу роботи, оскільки відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи включається робота вязнів.

Крім того Позивач зазначив, що йому протиправно не включено період роботи на ВАТ Одеська книжкова фабрика (ПАТ Видавничий дім Одеса) період з 03.09.2007 року по 20.09.2011 року до спеціального стажу роботи, що дає право виходу на пенсію на пільгових умовах, оскільки Позивач працював на поліграфічному виробництві упаковщиком паперових відходів, що дає йому право на пільговий вихід на пенсію.

Ухвалою суду від 28.03.2018 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження.

18.04.2018 року від представника Відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі, зазначивши, що факт сплати страхових внесків позивачем у спірний період не підтверджено, тому відсутні правові підстави для врахування до його загального страхового стажу періоду його відбування покарання з 11.12.1986 року по 11.08.1988 року та періоду з 18.08.2000 року по 19.06.2002 року, що, в свою чергу, свідчить про відсутність в нього мінімального страхового стажу для призначення пенсі.

Більш того, оскільки позивач відбував покарання у період з 11.12.1986 року по 11.08.1988 року та періоду з 18.08.2000 року по 19.06.2002 року, то умови зарахування покарання у вигляді виправних робіт до трудового стажу визначаються Виправно-трудовим кодексом України від 23.12.1970 року, який втратив чинність з 01.07.2003 року.

На підставі ч. 3 ст. 95 Виправно-трудового кодексу час відбування покарання у виді виправних робіт може бути включений судом до загального трудового стажу засудженого.

Таким чином, нормами Виправно-трудового кодексу передбачено можливість зарахування часу відбування покарання у виді виправних робіт тільки до загального трудового стажу та лише у судовому порядку.

Щодо включення до спеціального стажу роботи періоду з 03.09.2007 року по 20.09.2011 року на ВАТ «Одеська книжкова фабрика» (ПАТ «Видавничий дім «Одеса») відповідач заначив, що посада упаковщика паперових відходів, яку позивач виконував у період з 03.09.2007 року по 20.09.2011 року на ПАТ «Видавничий дім «Одеса», до робіт з особливо важкими умовами праці за списком №1 та списком №2 не відноситься.

В судовому засіданні 08.05.2018 року Позивач та його представник підтримали адміністративний позов у повному обсязі та просив задовольнити його з підстав, викладених в тексті позовної заяви.

В судове засідання 08.05.2018 року представник Відповідача не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов та заперечення на нього, судом встановлено наступне.

29.05.2017 року ОСОБА_1 Київською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією м. Одеси був визнаний інвалідом ІІІ групи узятку з загальним захворюванням, про що йому була надана довідка серії 12ААА № 303859 від 29.05.2017 року.

06.06.2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою №4179 від 06.06.2017 року до Відповідача про призначення йому пенсії по інвалідності.

Рішенням №4179 від 13.06.2017 року йому було відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності через відсутність стажу для такого виду пенсії, оскільки відповідно до ст. 32 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією у віці від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років;

Листом № 311/А-01 від 17.08.2017 року Позивачу було повідомлено, що його страховий стаж складає 9 років 1 місяць та 24 дні, а посада упаковщика паперових відходів на ПАТ «Видавничий дім «Одеса» не відноситься до робот з особливо важкими умовами праці.

Листом № 350/А-01 №369/А-01 від 03.10.2017 року Позивачу повторно було повідомлено, що його страховий стаж складає 9 років 1 місяць та 24 дні, а також повідомлено про відсутність правових підстав для зарахування до страхового стажу періоду відбування покарання.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Відповідно до п. 4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і обєктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Відповідно до п. 4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", при прийманні документів щодо виплати пенсії орган, що призначає пенсії, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, знімає копії з відповідних документів.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією у віці від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років.

Як встановлено судом Позивач має страховий стаж, який складає 9 років 1 місяць та 24 дні.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 працював під час відбування покарання у період з 11.12.1986 року по 11.08.1988 року (1 рік 8 місяців), що підтверджується довідкою з Піщанської ВК №59. Крім того в період відбування покарання з 18.08.2000 року по 19.06.2002 року (1 рік 10 місяців 1 день) ОСОБА_1 також працював, що підтверджується постановою Центрального районного суду м. Одеси від 19.06.2002 року, в якій зазначено, що позивач сумлінно відноситься до праці та має заохочення.

Згідно з п. 12 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» №637 від 12.08.1993 час утримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та час перебування в засланні й на примусовому лікуванні підтверджується довідками МВС і зараховується до трудового стажу за наявності документів про реабілітацію (довідки суду, органів прокуратури чи досудового розслідування про закриття кримінального провадження або довідки суду про ухвалення виправдувального вироку).

Робота в'язнів підтверджується довідкою МВС і довідкою про сплату страхових внесків де Пенсійного фонду України.

Відпоіудно до ч.ч. 1, 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з п. «а» ч. 3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується також: а) будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в'язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умовисплати страхових внесків.

Як зазначив Відповідач, факт сплати страхових внесків Позивачем у спірний період не підтверджено, відсутні правові підстави для врахування до його загального страхового стажу періоду його відбування покарання, що, в свою чергу, свідчить про відсутність в нього мінімального страхового стажу для призначення пенсі.

З наведеного вбачається, що Відповідач визнав, що Позивач фактично працював під час відбування покарання, проте відсутній факт сплати страхових внесків Позивачем у спірний період.

Суд зазначає, що під час відбування покарання у період з 11.12.1986 року по 11.08.1988 року (в період існування СРСР).

Суд зазначає, що на час відбування Позивачем покарання сплата страхових внесків не була передбачена діючим на той час законодавством, а тому позивачу не може бути відмовлено у зарахуванні стажу роботи, під час відбування ним покарання.

Положеннями ч.4 ст.95 Виправно-трудового кодексу України, визначалось, що час відбування покарання у виді виправних робіт може бути включений судом до загального трудового стажу засудженого.

Відповідно до ч.3 ст.42 чинного Кримінально-виконавчого кодексу України час відбування засудженим покарання у виді виправних робіт зараховується в загальний стаж роботи.

Відповідно до Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України з набранням чинності цим Кодексом втрачає чинність Виправно-трудовий кодекс України, затвердженого Законом N 3325-VII від 23.12.1970 року; Закони України та інші нормативно-правові акти до приведення у відповідність із цим Кодексом застосовуються у частині, що не суперечить цьому Кодексу.

Норма ст.24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування передбачає, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше. Тобто, дана стаття передбачає можливість застосування положень ч.4 ст. 95 ВТК України.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також Закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року №4-зп у справі про набуття чинності Конституції України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайно, є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, якій діяв у часі раніше».

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Посилання відповідача, що на час відбування покарання діяли положення Виправно-трудового кодексу України, за якими виправні роботи не зараховувались до загального трудового стажу, суд вважає безпідставними, оскільки в даних спірних правовідносинах необхідно застосовувати положення Кримінально-виконавчого кодексу України, які діють на час звернення позивача до Управління Центрального обєднаного управління пенсійного фонду України в м. Одесі, тобто на час виникнення спірних правовідносин. Суд вважає, що відповідач при розгляді заяви позивача і прийнятті рішення з цього приводу, виходячи з наявності загального набутого позивачем страхового стажу, повинен був керуватись ст.42 Кримінально-виконавчого кодексу України, а не положенням Виправно-трудового кодексу України.

Вказані висновки суду узгоджуються з позицією Вищого адміністративного суду України, яка викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 24 січня 2013 року у справі К/9991/19211/12.

Виходячи з вищевикладеного та зважаючи на принцип пріоритетності норм Закону прийнятого пізніше, суд вважає, що позивач має право на зарахування у загальний трудовий стаж час відбування ним покарання з 11.12.1986 року по 11.08.1988 року (1 рік 8 місяців) та періоду з 18.08.2000 року по 19.07.2002 року.

Стосовно періоду роботи на ВАТ Одеська книжкова фабрика (ПАТ Видавничий дім Одеса) період з 03.09.2007 року по 20.09.2011 року та включення зазначеного періоду до спеціального стажу роботи, що дає право виходу на пенсію на пільгових умовах суд зазначає наступне

Відповідно до н. 1 ст. 114 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць

Відповідачем було направлено запит до ПАТ «Видавничий дім «Одеса» №4666/05 від 14.07.2017 р. щодо надання інформації, чи відноситься посада упаковщика до пільгової та чи проводилася атестація робочого місця.

Листом ПАТ «Видавничий дім «Одеса» №015 від 02.08.2017 року Відповідача повідомлено, що посада упаковщика паперових відходів, до пільгових не відноситься, і атестація робочого місця не проводилась.

При цьому, відомості про наявність будь-якого пільгового стажу Позивачем не надавались.

З наведених підстав суд дійшов висновку, що відмовляючи в задоволенні заяви в частині включення періоду роботи на ВАТ Одеська книжкова фабрика (ПАТ Видавничий дім Одеса) період з 03.09.2007 року по 20.09.2011 року до спеціального стажу роботи, що дає право виходу на пенсію на пільгових умовах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (65121, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 10, кв. 32, РНОКПП НОМЕР_1) до Центрального обєднаного управління пенсійного фонду України в м. Одесі (65121, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 4а, ) про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Центрального обєднаного управління пенсійного фонду України в м. Одесі щодо не зарахування ОСОБА_1 періоду відбування ним покарання з 11.12.1986 року по 11.08.1988 року (1 рік 8 місяців) та періоду з 18.08.2000 року по 19.06.2002 року (1 рік 10 місяців 1 день) до стажу роботи.

Зобовязати Центральне обєднане управління пенсійного фонду України в м. Одесі включити до загального трудового стажу ОСОБА_1 періоду відбування ним покарання з 11.12.1986 року по 11.08.1988 року (1 рік 8 місяців) та періоду з 18.08.2000 року по 19.06.2002 року (1 рік 10 місяців 1 день) до стажу роботи.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 14.05.2018 року.

Суддя А.А. Радчук.

.