Справа № 815/3046/17
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2018-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 травня 2018 року

Київ

справа №815/3046/17

адміністративне провадження №К/9901/7894/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Шарапи В.М.,

суддів: Бевзенка В.М., Данилевич Н.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_7 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2017 у складі колегії суддів: Самойлюк Г.П. (головуючий), Гусева О.Г., Свиди Л.І. та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.12.2017 у складі колегії суддів: Коваля М.П. (головуючий), Скрипченка В.О., Осіпова Ю.В. у справі №815/3046/17 за позовом ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

1. ОСОБА_7 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.12.2016 №656-16, зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивача.

2. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2017, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.12.2017, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

3. Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:

3.1. 23.05.2016 ОСОБА_7 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

3.2. Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31.05.2016 №102, у відповідності до статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно позивача.

3.3. 15.12.2016 за результатами розгляду особової справи (№2016OD0074) Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_7. Зокрема, аналізуючи надані матеріали разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, посадові особи Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшли висновку про підтвердження відсутності умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3.4. Так, ОСОБА_7 залишив країну громадянської належності 04.09.2008 авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна), кордон перетнув 05.09.2008 легально на підставі паспортного документа і студентської візи. Позивач навчався на міжнародному факультеті Запорізького державного медичного університету за спеціальністю "лікувальна справа" з 17.09.2012 по 09.04.2015. Позивача відраховано з ДУ "Дніпропетровська медична академія МОЗ України" 09.04.2015 за академічну заборгованість. Однак, за наданням захисту в Україні позивач звернувся лише 23.05.2016, тобто, більш, ніж через 8 років з моменту потрапляння на територію України та через рік з моменту закінчення терміну легального перебування на території України.

3.5. Рішенням Державної міграційної служби України від 28.12.2016 №656-16, з посиланням на статтю 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

4. Приймаючи оскаржувані рішення суди попередніх інстанцій виходили з того, що оспорюване рішення прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним, а наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

5. Позивачем - ОСОБА_7, подано касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2017 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.12.2017 і ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.

6. Аргументи скаржника зводяться до того, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги інформацію щодо ситуації у країні громадянського походження позивача, яка виключає можливість відмови у наданні йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту з підстав, передбачених нормами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" і не надано оцінку твердженням позивача щодо цієї ситуації. Зокрема, скаржник вказує, що не бажає повертатись у країну громадянського походження, оскільки його відносини з батьками погіршились внаслідок одруження в Україні з християнкою. Наголошує, що ненадання ним доказів на користь тверджень про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань не повинно слугувати перешкодою у прийнятті об'єктивного рішення за наслідками розгляду його заяви.

7. Відповідачем - Державною міграційною службою України, до закінчення строку встановленого судом відзиву на касаційну скаргу подано не було.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції:

8. Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (надалі - Закон №3671-VI):

Стаття 1. Визначення термінів

"1. У цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

…13) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань".

Стаття 2. Законодавство про біженців та осіб, які потребують додаткового або

тимчасового захисту

"1. Питання, пов'язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

2. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору".

Стаття 7. Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

"1. Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

…7. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту <…>".

Стаття 9. Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про

оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

"1. Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту <…>.

2. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником <…>.

…11. Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою".

Стаття 10. Прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою,

яка потребує додаткового захисту

"1. Рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку <…>.

…5. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:

9. 10.01.2002 Україна приєдналася до Конвенція про статус біженців від 1951 року (надалі - Конвенція) та Протоколу до даної Конвенції від 1976 року (надалі - Протокол).

10. Згідно з Конвенцією і Протоколом, поняття "біженець" включає такі основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок побоювань.

11. При цьому, під час вирішення питання щодо надання особі статусу біженця повинна враховуватись сукупність всіх чотирьох підстав. Проте, наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є визначальною у переліку критеріїв щодо визначення біженця. У свою чергу, цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї і під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

12. Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції та Протоколу, яке визначає критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця. Згідно цього Керівництва, процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції та Протоколу.

13. Згідно Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

14. У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

15. Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

16. Пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

17. Судами попередніх інстанції на основі досліджених під час розгляду справи доказів встановлено, що в анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також під час співбесіди щодо уточнень анкетних даних в міграційній службі, позивач зазначив, що будь-яких переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань з боку, як державних органів, так і недержавних угрупувань він не зазнав. Позивач ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, та не зазначив про утиски відносно нього на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою. В цілому позивач не приховує, що прибув до України з метою навчання.

18. При цьому, як в ході розгляду органом міграційної служби заяви позивача, так і під час судового розгляду справи, позивачем не зазначено, що йому перешкоджало раніше звернутись до міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

19. У поданій заяві до міграційної служби позивач вказує на те, що у квітні 2014 року ним було укладено шлюб з громадянкою України, яка на той час була християнкою. Позивач зазначив, що його батьки дуже негативно відреагували на укладення шлюбу з християнкою, в зв'язку з чим, почали вимагати розірвання шлюбу та повернення ОСОБА_7 на Батьківщину, оскільки знайшли для нього наречену у Гвінеї. Позивач стверджує, що про цю дівчину він нічого не знає, тому не бажав з на нею одружуватись. Також позивачем наголошено, що після цього випадку батьки перестали фінансувати навчання позивача, що й спричинило його відрахування з університету. За твердженнями позивача, останній не бажає повертатись до країни громадянської належності, оскільки його стосунки з батьками погіршилися, а на території України в нього сформувалась нова сім'я. Саме за викладених обставин позивач просив міграційну службу надати йому статус біженця або визнати особою, що потребує додаткового захисту, про що також вказано в апеляційній скарзі.

20. Суди попередніх інстанцій звернули увагу на те, що позивач стверджував, що у квітні 2014 року ним було укладено шлюб з громадянкою України, яка на той час була християнкою. У свою чергу, у протоколі співбесіди від 31.05.2016 позивач зазначив, що дружина позивача прийняла іслам у грудні 2015. Крім того, судами з'ясовано, що згідно матеріалів справи, позивач уклав шлюб з громадянкою України у 2016 році. Також, про обставини неприйняття родичами позивача його дружини він дізнався у 2014 році. Проте, із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся лише у 2016 році. Як вказав сам позивач, він належить до релігійної групи мусульман, яка становить більшість населення Гвінеї, що спростовує можливість його переслідування з боку представників органів державної влади країни громадянської належності або недержавних агентів та свідчить про відсутність конфлікту на релігійному підґрунті з іншими громадянами.

21. З огляду на це, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність у позивача побоювань стати жертвою переслідувань, а про спробу легалізувати своє перебування на території України.

22. Крім того, суди першої і апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень врахували те, що за інформацією по країні походження, приблизно 85 відсотків населення Гвінеї складають мусульмани. Разом з цим, 8 відсотків населення є християнами. При цьому, уряд Гвінеї виділяє ефірний час не лише для мусульман, а і християн, що свідчить про сприяння урядом розвитку християнства.

23. Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що родинний конфлікт, на який посилається позивач, жодним чином не свідчить про можливість зазнати переслідувань в країні походження. Вказані обставини не підпадають під ознаки, визначені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

24. За змістом частин 1-2 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

25. Таким чином, Верховний Суд, як суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права виключно на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин. Відтак, колегія суддів не наділена повноваженнями самостійно з'ясовувати обставини щодо становища в країні походження позивача чи щодо обґрунтованості побоювань останнього стати жертвою переслідувань.

26. З огляду на наведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій з приводу наявності у відповідача підстав для прийняття оспорюваного рішення та відхиляє аргументи скаржника.

27. Згідно з частиною 1 статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

28. З урахуванням наведеного, касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2017 та постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.12.2017 - залишенню без змін.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА:

29. Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

30. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2017 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.12.2017 по справі №815/3046/17 за позовом ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення зобов'язання вчинити дії залишити без змін.

31. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

...........................

...........................

...........................

В.М. Шарапа

В.М. Бевзенко

Н.А. Данилевич ,

Судді Верховного Суду