Справа № 448/444/18
Суддя: Кічак Ю. В.
Дата ухвалення: 2018-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер 448/444/18
Провадження № 2-а/448/115/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14.05.2018 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кічака Ю.В.,

при секретарі Шегинській Л.М.,

за участю представника позивача Хомяка Є.Л.,

відповідача ОСОБА_1,

її представника - адвоката ОСОБА_2.

та перекладача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська справу за адміністративним позовом Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Іраку ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України,

В С Т А Н О В И В:

Начальник Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України Говорущак І.А. звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що громадянка Іраку ОСОБА_1, відповідач у справі, була затримана о «11» годині «45» хвилин «05» лютого 2018 року в пункті пропуску «Шегині» під час прийому-передачі з території Республіки Польща до України на підставі Угоди про реадмісію за незаконний, поза пунктом пропуску, перетин державного кордону з України до Республіки Польща спільно з шістьма громадянами Іраку на ділянці відділу прикордонної служби «Нижанковичі», що на території Старосамбірського району Львівської області.

Зазначає, що 08.02.2018р. Старосамбірським районним судом Львівської області відповідача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КупАП.

Стверджує, що 07.02.2018року під час перебування в пункті тимчасового тримання Мостиського прикордонного загону відповідач ОСОБА_1 звернулася із заявою про отримання захисту на території України. 08.02.2018р. дану заяву направлено на адресу ГУ ДМС України у Львівській області.

Вказує, що 09.02.2018р. Мостиським районним судом ухвалено рішення про затримання відповідача до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, а 22.02.2018р. таку поміщено до ПТПІ «Журавичі», де вона перебуває по даний час.

Згідно листа Головного управління державної міграційної служби України від 06.03.2018 року заява громадянина Іраку ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, залишена без розгляду.

Також покликається на те, що відповідно до інформації, наданої 30.03.2018р. ГУ ДМС України у Волинській області, громадянка Іраку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1., з заявою про визнання іі біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не зверталася, що, як вважає, вказує на відсутність підстав для її перебування у ПТПІ.

З огляду на наведене, зокрема те, що відповідач в незаконний спосіб потрапила на територію України, така не ідентифікована та не має документа, що дає право на виїзд з України, у зв'язку з чим не зможе самостійно вибути за межі території України, просить ухвалити рішення про її примусове видворення за межі території України.

В судовому засіданні представник позивача Хомяк Є.Л. підтримав позовні вимоги, покликаючись на обставини, зазначені в позовній заяві. Просив суд примусово видворити відповідача ОСОБА_1 за межі території України.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечила щодо задоволення даного адміністративного позову, пояснила, що проживає в Іраку в м.Мосул, котре знаходиться під контролем угрупування ІГІЛ, а тому вона переживає за своє життя і здоров'я та немає наміру повертатись назад на батьківщину.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_2. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав, що викладені ним у відзиві на позовну заяву. Просить суд відмовити у задоволенні позову Мостиського прикордонного загону про примусове видворення ОСОБА_1 за межі території України, покликаючись на те, що згідно позиції УВКБ ООН відносно повернення в Ірак від 4 листопада 2016 року, зокрема п.47 такої позиції, УВКБ ООН закликає держави утримуватися від примусового повернення вихідців з районів Іраку, які охоплені військовими діями, з районів звільнення від ІГІЛ, в яких зберігається нестабільна та небезпечна ситуація чи районів підконтрольних ІГІЛ. Такі особи, в тому числі ті, що отримали відмову за зверненням про міжнародний захист, не повинні повертатися в райони, з яких вони прибули, чи в інші райони країни. Ствердує, що відповідач походить з міста Мосул в Іраці, яке контролюється ІГІЛ. Саме цією обставиною зумовлена її втеча з рідного міста та країни і саме через наведене відповідач не може бути видворена в країну її походження. Крім того, вказує на те, що заява відповідача про отримання захисту на територію України, скерована до ГУ ДМС України, не була прийнята до розгляду, оскільки не подана нею особисто. В той же час відповідач ОСОБА_1 не змогла особисто подати таку заяву через її адміністративне затримання, а в подальшому через поміщення її до Волинського ПТПІ, та зможе бути подана нею у разі її звільнення з пункту тимчасового тримання іноземців.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що громадянка Іраку ОСОБА_1 (ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка та жителька Іраку, - відповідачка у справі, законно потрапила на територію України 30.01.2018р. через пункт пропуску для повітряного сполучення «Одеса».

В подальшому, перебуваючи на території України, 03.02.2018 року о 09 год. 30 хв. відповідачка ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 незаконно перетнули державний кордон України в Республіку Польща поза пунктом пропуску на напрямку 471 прикордонного знаку на території Старосамбірського району Львівської області та 05.02.2018р. о 11 год. 45 хв. була затримана в пункті пропуску «Шегині» під час прийому-передачі з Республіки Польща на підставі Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, яку ратифіковано Законом №116-VI від 15.01.2008р.

Постановою судді Старосамбірського районного суду Львівської області від 08.02.2018року відповідачку ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3400 гривень.

В судовому засіданні встановлено, що 07.02.2018року під час перебування в пункті тимчасового тримання Мостиського прикордонного загону відповідачка ОСОБА_1 звернулася до представників держприкордонслужби із заявою про отримання захисту на території України. 08.02.2018р. дану заяву направлено на адресу ГУ ДМС України у Львівській області.

Мостиським районним судом Львівської області 09.02.2018 року ухвалено рішення про затримання громадянина Іраку ОСОБА_1 (ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1 до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

22.02.2018 року, громадянку Іраку ОСОБА_1 (ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, було поміщено до ПТПІ «Журавичі», де вона і перебуває по даний час.

Згідно листа Головного управління державної міграційної служби України від 06.03.2018 року заява громадянку Іраку ОСОБА_1 (ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, залишена без розгляду.

З відповіді ГУ ДМС України у Волинській області вбачається, що громадянка Іраку ОСОБА_1 (ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, не зверталася із заявою до ГУ ДМС України у Волинській області про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч.7 ст.5 КАС України іноземці, особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що і громадяни України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обов'язки, порядок вирішення питань, пов'язаних з їх в'їздом в Україну або виїздом з України, визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно ст.ст.9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Відповідно до ч.2 ст.14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Порядок примусового видворення іноземців та осіб без громадянства встановлений ст.30 вищевказаного закону. Разом з цим, зазначений порядок примусового видворення застосовується у випадку, передбаченому ч.3 ст.29 вказаного закону, а саме іноземці та особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Згідно ч.1 ст.30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, з аналізу вказаних правових норм вбачається, що примусовому видворенню передують певні обставини, а саме: прийняття рішення про примусове повернення та не виконання такого рішення в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Згідно загальновідомої інформації, що розміщена в мережі Інтернет, громадянська війна в Іраку триває з моменту виведення американських військ в грудні 2011 року. Іракські повстанські угруповання розгорнули збройну боротьбу проти центрального уряду Іраку, розгорівся конфлікт між різними релігійними групами. Після виведення американських військ зріс рівень насильства, групи бойовиків активізували свої дії проти шиїтської більшості населення з метою підриву довіри у шиїтів до уряду та його зусиллям, спрямованим на захист громадян власними силами, без безпосередньої американської участі. Збройні угруповання в Іраку організували «Вільну армію Іраку» і в даний час підтримують сирійську опозицію в боротьбі проти уряду Башара Асада.

В Рекомендаціях УВКБ ООН стосовно повернення в Ірак від 14 листопада 2016 року зазначено, що ситуація з безпекою у багатьох районах центральної та північної частин Іраку залишається вкрай нестабільною та непередбачуваною з причин триваючих озброєних наступів та контрнаступів.

Крім того, в Рекомендаціях УВКБ ООН від 14 листопада 2016 року зазначено, що ООН та правозахисні організації зафіксували масштабні порушення, вчинені підрозділами сил народної мобілізації, а у ряді випадків - іракських сил безпеки у відношенні цивільних осіб, що рятуються втечею, у особливості чоловіків та хлопчиків із числа арабів-сунітів, у відношенні яких існує думка, що вони підтримують ІДІЛ, незалежно від наявності відсутності доказів зв'язку цих осіб з ІДІЛ (пункт 20). В Іракському Курдистані і районах, які фактично контролюються регіональним урядом Курдистану, курдські сили безпеки звинувачувалися у проведенні довільних арештів і затримань внутрішньо переміщених осіб із числа арабів-сунітів, підозрюваних у зв'язках з ІДІЛ, причому інколи на довгий строк і часто без розгляду справи у суді (пункт 27). Наявність великої кількості внутрішньо переміщених осіб на усій території Іраку і розповсюдження загальної думки про те, що араби-суніти пов'язані з ІДІЛ, або є його прихильниками, призвели також до збільшення числа арештів арабів-сунітів і туркменів-сунітів, які постійно проживали в Багдаді і інших підконтрольних уряду районах, на підставі Закону про боротьбу з тероризмом.

Згідно позиції УВКБ ООН стосовно повернення осіб, шукаючих притулок із Іраку, від 14 листопада 2016 року, у ситуації що склалася, УВКБ ООН закликає держави утриматися від примусового повернення вихідців із районів Іраку, охоплених військовими діями, із районів, звільнених від ІДІЛ, у яких зберігається нестабільна і небезпечна ситуація або районів, підконтрольних ІДІЛ. Такі особи, у тому числі ті, хто отримав відмову за клопотанням про міжнародний захист, не повинні повертатися ні у райони, з яких вони прибули, ні у будь-які інші райони країни. Якщо встановлено, що критерії, передбачені Конвенцією 1951 року, не можуть бути застосовані, то доцільним представляється застосування більш широкого ряду критеріїв визначення статусу біженця, вказаних у відповідних регіональних нормативно-правових актах, або ж надання додаткових форм захисту.

При цьому, УВКБ ООН рахує недоречною позицію країн, які відмовляють особам, які прибули із Іраку у міжнародному захисті на основі застосування альтернативи внутрішнього бігства, або переміщення усередині країни.

Таким чином, судом встановлено, що ситуація в Іраку за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для особи відповідача, тобто наявні обставини, вказані в статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", які забороняють вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тобто унеможливлюють примусове видворення відповідача ОСОБА_1 за межі території України.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, яка відображена в рішенні від 28.06.2011 року №831907 та 11449/07 у справі Суфі і Ельмі проти Сполученого Королівства - повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання (п.п.217-241).

При вирішенні питання про видворення усталена практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що суди повинні детально розглянути вимоги заявника про те, що існує ризик того, що з ним будуть жорстоко поводитися у разі його вислання до відповідної країни походження (справи "Якубов проти Росії", " Ахмадпур проти Турції", " З.Н.С. проти Туреччини" тощо).

Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 25.06.2009 № 1 роз'яснено, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження; суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях; ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою; при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до ч.3 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Частиною 2 ст.6 КАС України передбачено обов'язок суду застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що повернення особи до країни, де їй загрожує катування або нелюдське чи таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання, буде порушенням ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи встановлені судом обставини, зокрема те, що військовий конфлікт в Іраку на даний час триває, що може становити ризики для відповідача ОСОБА_1, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для примусового видворення відповідача, яка є громадянином Іраку, за межі території України, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.12, 78, 241, 242-246, 288, 289 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні адміністративного позову Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Іраку ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через Мостиський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На час апеляційного оскарження іноземці або особи без громадянства, у яких відсутні документи, що дають право на виїзд з України, продовжують утримуватися у спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях органів (підрозділів) охорони державного кордону чи Служби безпеки України або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Суддя Ю.В.Кічак

Рішення набрало законної сили: «___»___________ 20 р.

Суддя Ю.В.Кічак