Справа № 803/1885/17
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 рокуЛьвів№ 876/2127/18
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судових засідань - Чопко Ю.Т.

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2018 року (головуючий суддя: Димарчук Т.М., місце ухвалення - м. Луцьк, дата складення повного тексту рішення - 22.01.2018) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області, третя особа Державна судова адміністрація України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність ТУ ДСА у Волинській області щодо не здійснення виплати судді Луцького міськрайонного суду Волинської області Смітюха В. М. суддівської винагороди за березень 2017 року, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік», стягнути з відповідача на користь позивача суддівську винагороду за січень 2017 року, виходячи з розміру посадового окладу судді місцевого суду.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що працюючи на посаді судді Луцького міськрайонного суду Волинської області, у березні 2017 року йому виплачена суддівська винагорода 19945,00 грн тобто в розмірі, що відповідає 10-ти прожитковим мінімумам доходів громадян. Вважає, що такий розмір суддівської винагороди не відповідає нормам чинного законодавства, які регулюють зазначені правовідносини щодо розміру суддівської винагороди та порядку її нарахування та виплати.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, рішення незаконним та необґрунтованим, має місце неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що відповідно до п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (далі - Закон № 1774-VIII) розрахунковою величиною, згідно якою повинна встановлюватися суддівська винагорода суддям, є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік». Тому, вважає, що суддівську винагороду нараховано у розмірі встановленому чинним законодавством.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.

У відповідності до ч. 4 ст. 229 і ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином' повідомлених про дату, час. місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом виконуючого обов'язки голови Луцького міськрайонного суду Волинської області № 65/02-04 від 24.10.2016 ОСОБА_3 зараховано в штат Луцького міськрайонного суду Волинської області на посаду судді з 25.10.2016 та встановлено посадовий оклад згідно штатного розпису.

У січні, лютому, березні 2017 позивачу нарахована та виплачена суддівська винагорода у розмірі 16000 грн., 11200 грн. та 191945,15 грн. відповідно, тобто суддівська винагорода виплачувалась у розмірі, що відповідає 10-ти прожитковим мінімумам доходів громадян.

Суд першої інстанції дійшов висновку, оскільки суддівська винагорода позивачу за березень 2017 року розраховувалася відповідно до п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII, а не з розміру, визначеного ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», отже позов необхідно задовольнити.

З цими висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не погоджується з, таких мотивів.

Відповідно ч. 1 ст. 135 Закону № 1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до п. 22 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Згідно п. 23 зазначеного Розділу Закону № 1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI).

Частиною 3 ст. 133 Закону № 2453-VI посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Згідно матеріалів справи, позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання, цей факт не заперечується сторонами, у зв'язку з чим його посадовий оклад визначається відповідно до розміру встановленого ч. 3 ст. 133 Закону №2453-VI, однак з урахуванням наступних положень.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01.01.2017 встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 3200 грн.

Згідно з ст. 7 цього Закону з 01.01.2017 прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі - 1600 грн.

Відповідно до п. 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ, що набрав чинності з 01.01.2017, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини така застосовується у розмірі 1600 гривень.

Водночас п. 9 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ визначено, що до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом такі застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Зважаючи на вищенаведені положення Закону № 1774-VІІІ, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з прийняттям цього Закону законодавець змінив підхід до визначення розміру суддівської винагороди, здійснивши перехід від обрахування його у відповідності до мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, - на прожитковий мінімум для працездатних осіб, зокрема, шляхом внесення відповідних змін до Закону № 1402-VІІІ, які відображенні у його «Прикінцевих та перехідних положеннях».

Крім того, п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 148 Закону № 1402-VIII встановлено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, так як, обрахування позивачу розміру суддівської винагороди відповідає приписам чинного законодавства, а оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» видатки на оплату суддівської винагороди суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 32000 грн, не передбачені, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати суддівської винагороди позивачу поза межами видатків державного бюджету на його оплату праці.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № К/9901/112/17.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

З наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при задоволенні позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 139, 308, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Волинській області задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2018 року у справі № 803/1885/17 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного суду касаційної скарги.

Суддя-доповідач: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Повне судове рішення складено 14.05.2018.