Справа № 758/14197/17
Суддя: Ларіонова Н. М.
Дата ухвалення: 2018-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2018 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н.М.,

при секретарі судового засідання Горбані О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м.Києві (надалі ЦОУ ПФУ у м.Києві) про визнання бездіяльності противоправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, інтереси якої представляє адвокат ОСОБА_2, звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати противоправну діяльність відповідача щодо не взяття ії на облік та відмови останнього у поновленні пенсії Позивачу, а також просить зобов'язати Відповідача поновити нарахування та виплату пенсії з 01.04.2017р. та здійснити виплату заборгованості за весь час затримки.

Позивачка зазначила в позові, що є пенсіонером, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_3 від 11.08.1992р. та перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька, де отримувала пенсію в зв'язку із втратою годувальника згідно ЗУ «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування». У зв'язку із тим, що в 2014р. на території постійного місця проживання (м. Донецьк) Позивачки розпочалась антитерористична операція, остання переїхала до м. Києва. Отримавши довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи№ від 10.11.2014р., Позивач звернулась до Відповідача із відповідною заявою про взяття ії на облік, після чого розпочалась виплата пенсії Позивачу, однак, в квітні 2017р. виплата пенсії, яка є єдиним джерелом існування для пенсіонера, була припинена. Для захисту своїх прав та інтересів, Позивач звернулась за допомогою до адвоката, якою 19.09.2017р. було направлено адвокатський запит на адресу Відповідача із проханням повідомити, чи перебуває Позивач на обліку в Управлінні, а у разі, якщо перебуває, повідомити причини невиплати пенсії Позивачу. З отриманого від Відповідача листа від 03.10.2017р. № 55792/16, Позивач дізналась, що ії було взято на облік до ЦОУ ПФУ у м. Києві 01.08.2014р. , нарахування та виплата пенсії Відповідачем здійснювались з 01.08.2014р. по 31.03.2017р. Так з 01.04.2017р. Позивачу в автоматичному режимі була припинена виплата пенсії, у зв'язку із зміненням особливості в електронній справі з 94 на 93, а це є не підтвердженням фактичного місця проживання Позивача. Станом на час звернення Позивача до суду виплата пенсії не поновлена.

До початку судового засідання представником позивача - адвокатом ОСОБА_2 були подані заяви про розгляд справи за її відсутності, в якій також просила задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про дату та час судового розгляду справи, про причини неявки не повідомив. Через канцелярію суду представником відповідача подані письмові заперечення, в яких посилається на те, що позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, а тому для відновлення виплати пенсії необхідно звернутись до органу ПФУ з відповідною заявою.

Встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 1992 року отримала право на отримання пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_3 та перебувала на обліку в Управлінні пенсійного фонду України в Кіровському району м. Донецька.

Наказом Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено, що Донецька область з 07.10.2014 року є районом проведення антитерористичної операції.

Судом встановлено, що позивач перемістилась з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в АДРЕСА_1, про що їй УПСЗН Шевченківського району м. Києва видано довідку від 10.11.2014 р. № про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Як вбачається з національного паспорту позивача, як громадянина України, зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання Позивача з 08.01.1969 р. є адреса: АДРЕСА_2.

З 01.08.2014 р. позивач перебуває на обліку в Центральному об'єднаному Управлінні Пенсійного фонду України в Києві.

З квітня 2017 р. виплата пенсії була припинена, будь-яка інформація з цього приводу позивачу від відповідача не надходила.

У вересні 2017 р. представник позивача звернулася до відповідача з адвокатським запитом про надання інформації що до причини припинення виплати Позивачу пенсії. В жовтні 2017р. від Відповідача була отримала письмова відповідь від 03.10.2017р. № 55792/16, що виплату пенсії було зупинено на підставі змінення особливості в електронній справі з 94 на 93 ( не підтвердження фактичного місця проживання особи).

Згідно ст. 47 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Постановою КМУ «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства» №595 від 07.11.2014 року затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства, відповідно до якого у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Враховуючи зазначене вище, позивач перемістилась до м. Києва як внутрішньо переміщена особа відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Постанови КМУ від 01.10.2014 № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» та отримала довідку про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно зі ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

На виконання вимог ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

У статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

В той же час, Законом № 1058-IV не передбачено такої підстави припинення виплати раніше призначеної пенсії, як не підтвердження факту проживання/ перебування пенсіонера за місцем переміщення.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачеві виплати пенсії.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-1У «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Частинами 1,2 статті 46 ЗУ «Про загально державне пенсійного страхування», закріплено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

У пункті 54 рішення ЄСПЛ «Пічкур проти України», зазначив, що ЄСПЛ дійшов висновку про те, що користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3,абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

При вирішенні справи суд враховує, що спосіб захисту порушених прав позивача має бути ефективним, тобто повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Таку правову позицію відображено, зокрема, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 року рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Крім того, Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

З огляду на вищевикладене, постанови Кабінету Міністрів України, не є законами, а тому ці підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Вищезазначене узгоджується з позицією Верховного Суду України, який своєю Постановою від 06.02.2018р. у аналогічній справі № 263/7763/17 (провадження № К/9901/202/17 касаційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області залишив без задоволення, а постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 вересня 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року - без змін, зазначивши, що судами вірно зазначено про пріоритетності застосування вимоги ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а тому доводи відповідача щодо необхідності застосування норм постанов Кабінету Міністрів є безпідставними.

Враховуючи зазначене вище, відповідач неправомірно зупинив виплату пенсії позивачу пенсію, посилаючись на не підтвердження факту проживання Позивачки за місцем переміщення.

Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Вказані вище обставини дають суду підстави зробити висновок про порушення прав позивача з боку відповідача.

В зв'язку з наведеним суд проходить до висновку щодо протиправності дій відповідача щодо до припинення виплати пенсії позивачу та необхідності зобов'язання відповідача до вчинення таких дій.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, оскільки є заснованими на законі та обґрунтованими, знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду.

На підставі викладеного, ст.19, 22, 46, 64 Конституції України, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», керуючись п.10, 15.5 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України (2017 р.), ст.ст.2, 5, 9, 73-76, 77, 241, 242, 243-247, 250, 255, 295, 297 КАС України, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов - задовольнити повністю.

Визнати противоправною діяльність Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м.Києва (місце знаходження за адресою: м.Київ, вул.Борисоглібська, 14; ) щодо припинення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстроване місце перебування за адресою: АДРЕСА_1, кв.5, ІПН НОМЕР_2) виплати пенсії з 01.04.2017 р.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду в м. Києві (місце знаходження за адресою: м.Київ, вул.Борисоглібська, 14; ) поновити з 01.04.2017 р. подальше нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (зареєстроване місце перебування за адресою: АДРЕСА_1, кв.5, ІПН НОМЕР_2) та здійснити виплату заборгованості з 01.04.2017р.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Подільський районний суд м.Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова