Справа № 826/2696/17
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2018-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2696/17 Головуючий у І інстанції - Келеберда В.І. Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Ісаєнко Ю.А.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" до Миргородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "ХАС" про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И Л А:

Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» звернулось до суду з позовом до Миргородської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Полтавській області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «ХАС» про визнання нечинною з 15.06.2016 року Податкової вимоги від 31.07.2015 року № 73-23. Свої вимоги обгрунтовує тим, що у зв'язку із формуванням відповідачем та направленням (врученням) ТОВ «Фірма «ХАС» податкової вимоги від 15.06.2016 р. № 19702-17, податкова вимога від 31.07.2015 р. № 73-23 для захисту порушеного права та інтересу Позивача має бути визнана нечинною з 15.06.2016 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 січня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Свої вимоги обгрунтовує тим, що, оскільки оскаржена Податкова вимога винесена за податковим боргом, який виник за Договором та на підставі вказаної Податкової вимоги контролюючим органом в судовому порядку стягнуто відповідну суму податкового боргу, тому оскаржена ним Податкова вимога стосується прав та інтересів позивача.

Відповідачем до суду апеляційної інстанції надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2018 року - без змін. В обґрунтування свого відзиву відповідачем зазначено, що спірна Податкова вимога виставлена третій особі - Товариству з обмеженою відповідальністю Фірма "ХАС", а не позивачу. Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "ХАС" є самостійною юридичною особою та несе відповідальність за податкові борги згідно чинного законодавства України. Таким чином, зазначена Податкова вимога не стосується позивача, а отже і не порушує його права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «ХАС» укладено Договір про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 04.02.2004 року № 60 (а.с. 22), відповідно до якого до компетенції ТОВ «Фірма «ХАС», як уповноваженої особи відноситься, зокрема: ведення окремого бухгалтерського та податкового обліку спільної діяльності; сплата передбачених чинним законодавством податків, обов'язкових зборів (платежів); складання та подання уповноваженим державним органам обов'язкової звітності (п. 5.10 Договору).

Зазначений договір взятий на податковий облік у Миргородській об'єднаній державній податковій інспекції ГУ ДФС у Полтавській області.

Таким чином, відповідальною особою за утримання і перерахування податків і зборів до бюджету згідно вказаного договору є ТОВ «Фірма «ХАС».

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку із наявністю заборгованості по рентному платежу за користування надрами для видобування природного газу в сумі 1 596 087,52 грн. наказом від 05.08.2015 № 61 по договору про спільну діяльність від 04.02.2004 № 60 призначено податкового керуючого.

Відповідачем з метою погашення податкового боргу винесено Податкову вимогу №73-23 від 31.07.2015 року.

За результатом розгляду заяви ТОВ «Фірма «ХАС» контролюючим органом прийнято рішення про розстрочення податкового боргу від 20.08.2015 № 281/25 та укладено договір про розстрочення податкового боргу від 20.08.2015 № 32.

Проте, станом на 31.05.2016 року сума податкового боргу по ТОВ Фірма «ХАС» як уповноваженої особи за договором про спільну діяльність становила 8 699 643,61 грн. по рентній платі за користування надрами для видобування природного газу.

В подальшому, 15.06.2016 року контролюючим органом сформовано Податкову вимогу № 19702-17 на суму 8 699 643,61 грн.

Не погодившись з Податковою вимогою відповідача № 73-23 від 31.07.2015 року, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що ним не встановлено та самим позивачем не доведено порушення оскарженою Податковою вимогою прав та інтересів саме позивача. Натомість, під час вирішення справи судом встановлено, що при прийнятті оскарженої позивачем Податкової вимоги контролюючий орган діяв відповідно до норм Податкового кодексу України.

Колегія суддів при прийнятті цієї постанови виходить з наступного.

Відповідно до ст. 67 Конституції України та п.п. 16.1.4. п. 16.1. ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених законом.

Згідно з пп. 252.1.3. п. 252.1. ст. 252 Податкового кодексу України, платником рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин під час виконання договорів про спільну діяльність без утворення юридичної особи є уповноважена особа - один із учасників такого договору, на якого згідно з його умовами покладено обов'язок нарахування, утримання та внесення податків і зборів до бюджету з єдиного поточного рахунку спільної діяльності (далі - уповноважена особа), за умови, що один з учасників зазначеного договору має відповідний спеціальний дозвіл. Облік результатів спільної діяльності ведеться таким учасником окремо від обліку його господарської діяльності. Такий учасник додатково береться на облік як платник рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин у порядку, визначеному цим Кодексом.

Отже, платником рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин під час виконання договорів про спільну діяльність без утворення юридичної особи є уповноважена особа - один із учасників такого договору, на якого згідно з його умовами покладено обов'язок нарахування, утримання та внесення податків і зборів до бюджету з єдиного поточного рахунку спільної діяльності.

Відповідно до п. 59.1. ст. 59 Податкового кодексу України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

Відповідно до п. 59.5. ст. 59 Податкового кодексу України, у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Позивач в апеляційній скарзі на спростування зазначених вище висновків суду посилається на ст. 1132 Цивільного кодексу України, згідно положень якої, за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Для цілей оподаткування спільної діяльності законодавець встановив спеціальний порядок обліку. На виконання ст. ст. 14, 64 Податкового кодексу України взяття на облік Договору № 60 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 04.02.2004 року було здійснено шляхом додаткового взяття на облік учасника договору про спільну діяльність як платника податків - ТОВ Фірма «ХАС», відповідального за утримання та внесення податків до бюджету під час виконання договору або угоди. При цьому, згідно положень ст. ст. 14 та 64 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування дві чи більше особи, які здійснюють спільну діяльність без утворення юридичної особи, вважаються окремою особою у межах такої діяльності. Отже, оскільки оскаржена Податкова вимога винесена за податковим боргом, який виник за Договором та на підставі вказаної Податкової вимоги контролюючим органом в судовому порядку стягнуто відповідну суму податкового боргу, тому оскаржена ним Податкова вимога стосується прав та інтересів позивача.

У той же час, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено в Постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 826/9966/16 (К/9901/3314/17) Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» до Лозівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області про визнання протиправним та скасування про опис майна у податкову заставу від 21 червня 2016 року № 7/10/20-28-17-035, зокрема позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не вчинено дій передбачених Податковим кодексом України щодо опису майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Надра Геоцентр». Вказує, що саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Надра Геоцентр» є відповідальним за сплату передбачених чинним законодавством податків та обов'язкових зборів (платежів) відповідно до договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 19 листопада 2007 року № 265-12. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що за договором про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 19 листопада 2007 року № 265-12 відповідальним за перерахування податків до бюджету є Товариство з обмеженою відповідальністю «Надра Геоцентр» (що також підтверджено постановою Київського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2016 року № 810/2414/16), а тому в силу приписів статті 88 Податкового кодексу України, у податкову заставу передається майно саме цього платника податків. Лише за умови недостатності майна у такого платника податків у податкову заставу передається майно інших учасників договору про спільну діяльність. Оскільки відповідачем не доведено факту недостатності майна у Товариства з обмеженою відповідальністю «Надра Геоцентр», суди дійшли висновку про передчасність прийняття податковим органом спірного рішення про опис майна позивача у податкову заставу та його протиправність. У касаційній скарзі податковий орган зазначає, що у зв'язку з відсутністю майна, яке підлягає опису в податкову заставу по Товариству з обмеженою відповідальністю «Надра Геоцентр», рішення про опис майна № 7/10/20-28-17-035 вручено Публічному акціонерному товариству «Укргазвидобування». У разі якщо податковий борг виник за операціями, що виконувалися в межах договорів про спільну діяльність, у податкову заставу передається майно платника податків, який згідно з умовами договору був відповідальним за перерахування податків до бюджету та/або майно, яке внесене у спільну діяльність та/або є результатом спільної діяльності платників податків. У разі недостатності майна такого платника податків у податкову заставу передається майно інших учасників договору про спільну діяльність у розмірах, пропорційних їх участі у такій спільній діяльності. Аналіз наведених норм з урахування фактичних обставин справи свідчить про правильність висновків судів попередніх інстанцій, що саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Надра Геоцентр» є платником рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин під час виконання договору про спільну діяльність, оскільки до компетенції цього платника податку згідно умов договору належить сплата передбачених чинним законодавством податків, обов'язкових (зборів) платежів, а відтак, у податкову заставу передається майно саме такого платника податків.

А відповідно до частини пятої ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19 серпня 2015 року у справі №820/13170/14 (К/800/48404/14) за поданням Гадяцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області (далі - заявник, Гадяцька ОДПІ) до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «ХАС» (далі - відповідач-1, ТОВ фірма «ХАС») та Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - відповідач-2, ПАТ «Укргазвидобування») про стягнення коштів встановлено, зокрема, Гадяцька ОДПІ звернулась у липні 2014 року до суду з поданням до ТОВ фірма «ХАС», ПАТ «Укргазвидобування», в якому просила суд стягнути з ТОВ фірма «ХАС», як уповноваженої особи за договором № 60 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 04.02.2004 року на користь Держави суму податкового боргу по платі за користування надрами для видобування природного газу в розмірі 568 912,48 гривень. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, сторонами спільної діяльності за договором № 60 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 04.02.2004 року є ТОВ фірма «ХАС» та ГПУ «Полтавагазвидобування» Дочірньої компанії «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України». Згідно п. 7.5. укладеного Договору вбачається, що збитки спільної діяльності покриваються за рахунок спільного майна (у тому числі грошових коштів) сторін. У випадку, якщо спільного майна сторін недостатньо для покриття збитків, обов'язок щодо їх відшкодування покладається на сторону, яка винна в їх виникненні. Відповідно до ч. 1 та ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України). Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Судами встановлено, що п. 8.1 договору № 60 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 04.02.2004 року передбачено, що за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору Сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та умов даного Договору. Відповідно до ч. 1. ст. 1137 Цивільного кодексу України, порядок відшкодування витрат і збитків, пов'язаних із спільною діяльністю учасників, визначається за домовленістю між ними. У разі відсутності такої домовленості кожний учасник несе витрати та збитки пропорційно вартості його вкладу у спільне майно. Умова, за якою учасник повністю звільняється від участі у відшкодуванні спільних витрат або збитків, є нікчемною. Статтею 1138 Цивільного кодексу України передбачена відповідальність учасників за спільними зобов'язаннями. Приписами ч. 2 зазначеної статті передбачено: якщо договір простого товариства пов'язаний із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарно за всіма спільними зобов'язаннями незалежно від підстав їх виникнення. Суди попередніх інстанцій, аналізуючи вищезазначені норми, дійшли вірного висновку про те, що діючи спільно з метою досягнення мети сторони договору про спільну діяльність також спільно беруть участь у зобов'язаннях. Спільні зобов'язання можуть виникати як з укладених від імені всіх учасників простого товариства договорів (договірні зобов'язання), так і з інших підстав. Відповідно, за такими зобов'язаннями усі учасники спільно несуть відповідальність перед третіми особами. Відповідальність учасників простого товариства за спільними зобов'язаннями носить особистий характер, тобто кожен з них своєю часткою відповідає у спільному майні. Відповідно до ч. 3. ст. 1141 Цивільного кодексу України, з моменту припинення договору простого товариства його учасники несуть солідарну відповідальність за невиконаними спільними зобов'язаннями щодо третіх осіб.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено, яким чином оскаржена ним Податкова вимога порушує саме його права, як самостійного суб'єкта господарювання, оскільки обов'язок щодо декларування та сплати зобов'язань з плати за користування надрами в рамках Договору про спільну діяльність № 60 від 04.02.2004 року покладено на Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «ХАС».

Згідно з частинами першою та другою ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

А відповідно до частини першої ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 10 квітня 2012 року № 21-1115во10 у справі за позовом за позовом Акціонерного товариства «Санофі-Авентіс Франція» до Міністерства охорони здоров'я України, треті особи: Державне підприємство «Державний фармакологічний центр Міністерства охорони здоров'я України», Відкрите акціонерне товариство «Фармак», Компанія «Мілі Хелскере Лімітед», Компанія «Новахім Індастріз Лімітед» про визнання протиправними та скасування рішень, Відповідно до статті 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень. Згідно з частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) №1-10/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 15 грудня 2015 року у справі № 800/206/15 за позовом до Президента України Порошенка Петра Олексійовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, про визнання незаконним акта Президента України, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржена позивачем Податкова вимога відповідача створює правові наслідки та стосується законних інтересів виключно третіх осіб і тому не могла спричинити порушення прав та законних інтересів позивача у публічно-правовій сфері. Вона не є юридично значимою для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на його суб'єктивні права та обов'язки, отже сама по собі не породжує для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливає на його права та обов'язки. Зважаючи на це, позивач не є учасником публічно-правових відносин при прийнятті відповідачем такої Податкової вимоги.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

Ю.А. Ісаєнко

Повний текст складено 08.05.2018 року.