Справа № 815/466/18
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2018-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/466/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

При секретарі: Єренкевич О.А.

За участю сторін:

Представників позивача: Чумаченко О.М., Беженарь Ж.М.

Представників відповідача: Тарановського Р.В., Зеленцової В.В., Вихристюк Н.В.

розглянувши відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Експортно-Імпортна компанія» до головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Експортно-Імпортна компанія» до головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області в якому позивач просив визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача: від 18.01.2018 року №, яким товариству з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) «Експортно-Імпортна компанія» збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 660933 грн., в тому числі: за податковим зобов'язанням - на 540842 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - на 120091 грн.; від 18.01.2018 року №, яким ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1148311,00 грн., у тому числі за податковим зобов'язанням - на 918649 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - на 229662 грн.;від 18.01.2018 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений юридичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості на загальну суму 846193,76 грн., в тому числі: за податковим зобов'язанням - на 676955,01 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - на 169938,75 грн.; від 18.01.2018 року №, яким підприємству нарахований штраф у розмірі 20% у сумі 12755,34 грн. за платежем з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений юридичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вищезазначені податкові повідомлення рішення були винесені податкових органом на підставі необґрунтованих висновків акту перевірки №1925/15-32-14-03-12/32727335 від 20.12.2017 року «Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року», а тому є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки з боку ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» відсутні порушення вимог Законів України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Податкового кодексу України та інших законів.

Ухвалою суду від 07.02.2018 року у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

27.02.2018 року, 15.03.2018 року та 20.04.2018 року у справі були проведені підготовчі судові засідання, де приймали участь представники позивача та ГУ ДФС в Одеській області, які також надали до суду відзив відповідача на адміністративний позов (Т.5 а.с.236-242).

20.04.2018 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено розгляд справи по суті.

Представники позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представники ГУ ДФС в Одеській області заперечували проти задоволення позовних вимог позивача з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов, та наполягали, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення (далі ППР) №, №, №, № від 18.01.2018 року, є законними та обґрунтованими, винесеними у відповідності до вимог чинного законодавства.

Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи та дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Експортно-Імпортна компанія» з 15.01.2004 року знаходить на обліку в ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області. За відомостями Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України видами діяльності ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» за КВЕД є: виробництво м'ясних продуктів; виробництво дерев'яної тари; виробництво будівельних металевих конструкцій і частин конструкцій;виробництво металевих дверей і вікон (основний);оброблення металів та нанесення покриття на метали;механічне оброблення металевих виробів; виробництво інших готових металевих виробів; вантажний автомобільний транспорт; інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

В період з 23.11.2017 року по 06.11.2017 року на підставі плану-графіка проведення документально планових виїзних перевірок платників податків на 4 квартал 2017 року, наказу начальника ГУ ДФС в Одеській області від 06.12.2017 року №6559 та направлень на перевірку від 22.11.2017 року №9075/14-03, №9076/14-03, №9080/14-03, №9081/14-03, №9077/14-03, №9078/14-03, №9079/14-03 головними державними податковими ревізорами-інспекторами відділу перевірок трансферного ціноутворення управління аудиту ГУ ДФС в Одеській області Зеленцовою В.В., Вихристюк Н.В., головними державними податковими ревізорами-інспекторами відділу фактичних перевірок, контролю за готівковими операціями управління аудиту ГУ ДФС в Одеській області Прохоровою І.В., ОСОБА_7, головним державним податковим ревізором-інспектором контрольно-перевірочної роботи юридичних осіб управління доходів із борів з фізичних осіб ГУ ДФС в Одеській області Івашиною О.М., головним державним податковим ревізором-інспектором відділу перевірок фінансових операцій управління аудиту ГУ ДФС в Одеській області Івановою Л.І. та старшим державним ревізором інспектором відділу стягнення та роботи з безхазяйним майном території обслуговування ДПІ у Малиновському районі м. Одеси управління погашення боргу ГУ ДФС в Одеській області Папіджановим С.З. було проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року.

За результатами перевірки податковим органом було складено акт № 1925/15-32-14-03-12/32727335 від 20.12.2017 року (т.1 а.с. 54-207), у висновках якого зазначено, зокрема,про порушення позивачем наступних норм законодавства:

1) пп.134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135, п.137.1 ст.137, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України, п.7 П(С)БО 15 «Дохід», п.7, п.11, п. 12 П(С) БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 31.12.1999 року № 318, зареєстрованого у Мінюсті України від 19.01.2000 за №27/4248 (із змінами та доповненнями), п. 1 та п. 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пп.2.4 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №с 88, в результаті чого підприємством занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 1016487 грн., у тому числі: за 2014 рік у сумі 180403,00 грн.; за 2015 рік у сумі 298898,00 грн.;за 2016 рік у сумі 537186, 00 грн.;

2) п. 187.1 ст.187, п. 201.4, п. 201.5, п. 201.7, п. 201.10 ст. 201 розділу V Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 918648,04 грн., в наступних податкових періодах:за 2014 рік: грудень 2014 на суму 24972,82 грн.; за 2015 рік: січень 2015 року на суму 25603,69 грн.; лютий 2015 року на суму 32793,83 грн.;березень 2015 року на суму 33749,29 грн.; квітень 2015 року на суму 8769,13 грн.; травень 2015 року на суму 10902,61 грн.; червень 2015 року на суму 11596,32 грн.; липень 2015 року на суму 5001,81 грн.; серпень 2015 року на суму1805,39 грн.; вересень 2015 року на суму 25536,32 грн.; жовтень 2015 року на суму 30131,74 грн.; листопад 2015 року на суму 57201,86 грн.; грудень 2015 року на суму 25427,35 грн.; за 2016 рік: січень 2016 року на суму 12626,06 грн.; лютий 2016 року на суму 58474,60 грн.;березень 2016 року на суму 22493,76 грн.; квітень 2016 року на суму 23600,56 грн.; травень 2016 на суму 69 651,33 грн.; червень 2016 року на суму 46326,31 грн.; липень 2016 року на суму 57286,04 грн.; серпень 2016 року на суму 54050,50 грн.; вересень 2016 року на суму 42747,32 грн.;жовтень 2016 року на суму 103523,57 грн.;листопад 2016 року на суму 72969,24 грн.;грудень 2016 року на суму 65017,37 грн.

3) пп.266.2.1 п.266.2, пп.266.3.3 п.266.3, пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 Податкового Кодексу України, в результаті чого донараховано податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015-2016 роки на загальну суму 676955,01 грн., у тому числі за 2015 рік в сумі 207481,43 грн., за 2016 рік в сумі 469473,58 грн.;

4) пп. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 Податкового кодексу України, в результаті чого порушено строки сплати податку на нерухоме майно, відмінне, від земельної ділянки, а саме за затримку на 45, 41 календарних днів сплати авансових внесків, за що нараховано штраф у розмірі 12755, 34 грн.

За результатами вищезазначеної перевірки головним управлінням Державної фіскальної служби в Одеській області були винесені:

- за порушення пп.134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135, п.137.1 ст.137, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, п.7 П(С)БО 15 «Дохід», п.7, п.11, п. 12 П(С) БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 31.12.1999 № 318, п. 1 та п. 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.п.2.4 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 - податкове повідомлення-рішення № від 18.01.2018 року, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 660 933 грн., в тому числі: за податковим зобов'язанням - на 540 842,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - на 120 091,00 грн. (т.1 а.с. 44);

- за порушення п. 187.1 ст.187, п. 201.4, п.201.5, п. 201.7, п. 201.10 ст. 201 розділу V Податкового кодексу України - податкове повідомлення-рішення № від 18.01.2018 року,відповідно до якого ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 148 311,00 грн., в тому числі: за податковим зобов'язанням - на 918649,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - на 229662,00 грн. (т.1 а.с. 43);

- за порушення пп. 266.2.1 п.266.2, пп.266.3.3 п.266.3, п.п.266.5.1 п.266.5 ст. 266 Податкового Кодексу України - податкове повідомлення-рішення № від 18.01.2018 року, яким позивачу було нараховано суму грошового зобов'язання за платежем за платежем податок з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений юридичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості на загальну суму 846193,76 грн., в тому числі: за податковим зобов'язанням - на 676955,01 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - на 169938,75 грн. (т. 1 а.с. 46);

- за порушення пп. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 Податкового кодексу України - податкове повідомлення-рішення № від 18.01.2018 року, відповідно до якого ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» нараховано штраф у розмірі 20% у сумі 12755,34 грн. за платежем - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений юридичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості.

Судом встановлено, що зазначені податкові повідомлення-рішення були винесені контролюючим органом за порушення позивачем вимог законодавства по господарським взаємовідносинам ТОВ «Експортно-Імпортна компанія»:

1) з підприємствами-орендарями щодо невідшкодування останніми постачання електроенергії і газу (ППР №, №);

2) з приватним підприємством (далі ПП) «Аламар-Південь» з приводу надання контрагентом послуг з проведення аналізу ринка логістичних послуг на замовлення позивача (ППР №, №);

3) з контрагентами-орендарями щодо укладення позивачем договорів оренди нижче звичайних цін (ППР №);

4) з ПП «Легіон Сервіс» (ППР №) щодо отримання послуг охорони;

5) з фізичною особою-підприємцем (далі ФОП) ОСОБА_11 щодо надання послуг з поточного ремонту підлоги в головному корпусі складу(ППР №);

6) з контрагентом ФОП ОСОБА_12 щодо виконання робіт з ремонту асфальтного покриття та з очистки території від зелених насаджень (ППР №);

7) за несплату за 2015-2016 роки позивачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується юридичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості(ППР №);

8) за прострочення сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується юридичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості (ППР №).

Як було зазначено в судовому засіданні представниками головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області Зеленцовою В.В., Вихристюк Н.В., які безпосередньо приймали участь у проведенні перевірки ТОВ «Експортно-Імпортна компанія», контролюючим органом в акті перевірки №1925/15-32-14-03-12/32727335 від 20.12.2017 року порушення позивачем вимог податкового законодавства були встановлені у більшому (грошовому) розмірі, ніж визначений позивачу з податків на прибуток та додану вартість спірними рішеннями № та №, у зв'язку з тим, що за результатами адміністративного оскарження висновків акту перевірки, ГУ ДФС в Одеській області було зменшено розмір податкових зобов'язань, визначених актом перевірки. Крім того податковим органом до рішень не вносились суми грошових зобов'язань за порушення, що були допущені у 2014 році та знаходяться поза межами строків податкової давності (1095 днів) притягнення платника податків до відповідальності. Зазначені обставини не заперечувались представниками позивача, а тому суд згідно положень частини 1 ст. 78 КАС України вважає їх встановленими.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі ПК України).

В силу п. 75.1 ст. 75 ПК України, органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підпунктом 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу (пп. 134.1.1п. 134.1ст. 134 ПК України).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від'ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від'ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Базою оподаткування є грошове вираження об'єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (п.135.1 ст. 135 ПК України).

Податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу (п. 137.1 ст. 137 ПКУ).

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п. 201.7 ст. 201 ПКУ податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов'язань.

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу (п. 201.8).

Пунктом 201.10 ст. 201 ПКУ визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі у разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно п. 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

За положеннями п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (п. 207.1 ст. 207 ПК України).

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу (п. 201.8 ПКУ).

Пунктом 201.10 ст. 201 ПКУ передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Виходячи із вищезазначеної норми, податкова накладна є документом, що підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у ціні товару.

Положеннями п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Статтею 42 Господарського кодексу України підприємництво, як вид господарської діяльності, визначено як самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Особливості здійснення окремих видів підприємництва, перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлюються законодавчими актами (ст. 43 ГК України).

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо взаємовідносин ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» з контрагентами-орендарями з питань відшкодування останніми комунальних послуг за використання електроенергії і газу, суд зазначає наступне.

ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» є власником виробничо-складського комплексу загальною площею 20073,6 кв.м, що складається з нежитлових будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності від 21 квітня 2004 року №030999 (т. 5 а.с. 24).

З метою забезпечення функціонування даного виробничо-складського комплексу ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» були укладені договори на постачання комунальних послуг, зокрема:

- договір на постачання природного газу №362 від 01.10.2013 року з ТОВ «Юг-Газ» (з додатками) (т.1 а. с. 247-252, т.2 а. с. 1-13);

- договір про постачання електричної енергії №186 від 18.10.2013 року з ПАТ «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» (із додатками) (т. 2 а.с. 14-19).

На підставі вищезазначених договорів ТОВ «Юг-Газ» та ПАТ «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго» надало позивачу комунальні послуги, що підтверджується рахунками-фактури та підписаними актами приймання-передачі за спожиті електроенергію (т.2 а.с. 42-111) та газ (т.2 а.с. 112-144). Позивачем отримані обсяги електроенергії та газу було сплачено в повному обсязі, що підтверджується банківськими виписками.

Як вбачається з акту перевірки товариство з обмеженою відповідальністю «Експортно-Імпортна компанія» порушило зазначені вище вимоги Податкового кодексу України, що регламентують справляння податку на прибуток та податку на додану вартість та занизило суми доходу, що враховується при визначенні об'єкта оподаткування з податку на прибуток підприємств, та податкові зобов'язання з податку на додану вартість.

Перевіряючими в акті було зазначено, що за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року позивач придбав у постачальника Південний РЕМ ПАТ «ОДЕСАОБЛЕНРГО» (електроенергію) на загальну суму 5062518,02 грн., в т.ч. ПДВ 843753,00 грн., в наступних податкових періодах: в 2014 році на обсяг поставки - 611454,76 грн. (ПДВ 122290,95 грн.); в 2015 році - 1477357,66 грн. (ПДВ 295471,53 грн.); в 2016 році - 2129952,60 грн. (ПДВ 425990,52 грн.).

Покупцями послуг оренди (орендарями) було відшкодовано витрати на електроенергію на загальну суму 2148034,59 грн., в тому числі ПДВ - 358005,76 грн. у наступних податкових періодах: у 2015 році на суму обсягу поставки 714835,29 грн. (ПДВ 142967,06); у 2016 року - 714835, 29 грн. ( ПДВ 215038,71 грн.)

Не було відшкодовано орендарями витрати на електроенергію у розмірі 2428736 грн. (ПДВ 4747,20 грн.) в наступних податкових періодах: у 2014 році на обсяг поставки 611454,75 грн. (ПДВ 122290, 95 грн.); в 2015 році - 762522,25 грн. (ПДВ 152504,45 грн.); в 2016 році - 1054759,00 грн. (ПДВ 210951,80 грн.).

Крім того, ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» за період з 01.01.2014 року по 31.12.2016 року придбало у постачальника ТОВ «ЮГ-ГАЗ» природний газ на загальну суму 2061037,56 грн., в т.ч. ПДВ 343506,26 грн., в наступних податкових періодах: в 2014 році на обсяг поставки - 299749, 60 грн. (ПДВ - 59949, 92 грн.); в 2015 році - 836366,77 грн. (ПДВ - 167273,35) в 2016 році - 581414,93 грн. (ПДВ - 116282,99 грн.).

Покупцями послуг оренди (орендарями) було відшкодовано витрати на газопостачання на загальну суму 803446,26 грн., в тому числі ПДВ - 133907,71 грн. в наступних податкових періодах: в 2014 році на обсяг поставки - 76964,70 грн. (ПДВ - 15392, 94 грн.); у 2015 році на суму обсягу поставки - 274346, 31 грн. (ПДВ - 54869,26); у 2016 року - 318227, 54 грн. ( ПДВ - 63645,51грн.).

Відповідно до акту перевірки не було відшкодовано орендарями витрати на газопостачання у загальному розмірі 1047993,10 грн. (ПДВ - 209598, 62 грн.) в наступних податкових періодах: у 2014 році на обсяг поставки 222784, 90 грн. (ПДВ - 44556,98 грн).; в 2015 році - 562020,55 грн. (ПДВ 112404, 11 грн.); в 2016 році - 263187,65 грн. (ПДВ-52637,53 грн).

Як зазначив з цього приводу в судовому засідання представник позивача, надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна є одним із видів діяльності ТОВ «Експортно-Імпортна компанія».

Реалізуючи даний вид господарської діяльності, ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» уклало низку договорів оренди окремих приміщень виробничо-складського комплексу із третіми особами та передало їм у користування відповідне майно на підставі актів приймання-передачі. Отже, у період, який перевірявся, позивач отримував дохід у вигляді орендної плати за користування таким майном.

У процесі експлуатації об'єкта нерухомості, орендарі позивача споживали комунальні послуги, зокрема, електропостачання та газопостачання. При цьому порядок оплати витрат на зазначені комунальні послуги зазначався в договорах оренди, які передбачали два варіанти. У першому варіанті комунальні платежі входили до складу орендної плати, а їх сплату здійснювало постачальникам таких послуг ТОВ «Експортно-Імпортна компанія». Орендар же компенсував позивачу витрачені суми у складі орендної плати. У другому варіанті комунальні послуги оплачувались орендарями окремо від сплати орендної плати. При цьому за комунальні послуги, спожиті орендарем, і у такому разі з постачальниками розраховувався позивач, як орендодавець. Але орендар компенсував йому ці витрати окремо від суми орендної плати.

При цьому, як було зазначено представниками позивача, від орендарів, зокрема, ТОВ «Лайфсел» (за 2014-2016 рік), ТОВ «Оптіма-Фарм»(за 2014-2016 рік), ТОВ «Арікол» (за 2015-2016 рік), ДП «САВ-Сервіс Столиця» (за 2015-2016 рік) та інші, ТОВ «Експортно-Імпортна компанія», окрім орендної плати, отримувало дохід у вигляді відшкодування вищезазначеними компаніями вартості комунальних послуг та експлуатаційних витрат, понесених позивачем як орендодавцем, що підтверджується наявними в матеріалах актами надання послуг.

З деяких орендарів сума комунальних послуг вже була включена до розміру орендної плати за користування майном та окремими квитанціями не сплачувалась.

Так,15.07.2014 року між позивачем та ТОВ «Рабен Україна» було укладено договір оренди № 1507/14-0 от 15.07.2014 року про оренду нежитлових приміщень (т.4 а.с 129-135). Відповідно до пункту 4.1 вищезазначеного договору сторонами було встановлено, що орендна плата включає оренду ставку на квадратний метр, та пропорційну частку комунальних послуг, які були надані орендарю за місяць(а саме плату за водопостачання, водовідведення теплопостачання, електропостачання., каналізація, зовнішня охорона, витрати на утримання будівлі та території, податки тощо).

Аналогічні умови були передбачені і у договорах оренди нежитлових приміщень, укладених позивачем з контрагентами - ПП «ФОР Ю ЛОГІСТИК» (т. 4 а.с.30-37), ТОВ «САНДОРА» (т. 3 а.с. 247-256; т.4 а.с.14-21),ТОВ «Арікол» (т.3 а.с. 220-232; 233-246), ТОВ «ЮТЛ ТРЕЙДИНГ» (т.4 а. с. 85-91), ТОВ «ТД ДНІПРО ПЛАСТ» (т.4 а. с. 104-107).

Як вбачається з акту перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про невідшкодування підприємствами, що сплачують комунальні послуги у складі орендної плати, витрат орендодавця на комунальні послуги з тих підстав, що перевіряючим посадовим особам під час перевірки не було надано окремих первинних документів які б свідчили про розмір відшкодування позивачу орендарями сум, сплачених за комунальні послуги (електроенергію та газопостачання), а відокремити ці суми від безпосередньо розміру орендної плати у перевіряючих осіб не було можливості.

Через такі обставини представники контролюючого органу дійшли висновку про заниження позивачем доходу через неотримання позивачем сум доходу від контрагентів-орендарів в якості компенсації за спожиті ними електроенергію та газ. При цьому, не визнавши факту отримання позивачем доходу від конкретних підприємств, що сплачували вартість комунальних послуг у складі орендної плати, контролюючий орган робить висновок в акту перевірки про отримання сум такої компенсації від третіх осіб.

Статтею 179 Господарського кодексу України визначені загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов'язання.

Статтею 627 Цивільного кодексу України (Свобода договору) визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу (частина 1 ст. 284 ГК України).

Орендна плата, згідно частини 1 ст. 286 ГКУ - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Як зазначено в судовому засіданні представниками ТОВ "Експортно-Імпортна компанія" та не спростовано представниками ГУ ДФС в Одеській області, будь-яких порушень цивільного та господарського законодавства позивачем при укладенні зазначених вище договорів оренди (за двома варіантами компенсації орендарями вартості спожитих комунальних послуг), та при виконанні їх умов, допущено не було.

Згідно з пунктом 1.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 року № 28 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 02.08.1996 за №417/1442 постачання електричної енергії для забезпечення потреб електроустановки здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії, що укладається між власником цієї електроустановки та постачальником електричної енергії, або договору про купівлю-продаж електричної енергії, що укладається між власником цієї електроустановки та постачальником електричної енергії за нерегульованим тарифом.

Пунктом 1.11 Правил встановлено, що у разі передачі електроустановки або її частини в оренду та обумовлення договором оренди передачі орендареві відповідних повноважень щодо врегулювання договірних відносин з електропередавальною організацією та/або постачальником електричної енергії щодо електрозабезпечення орендованої електроустановки або її частини між орендарем та суб'єктами електроенергетики мають бути укладені відповідні договори згідно з вимогами цих Правил.

Таким чином, згідно з Правилами орендодавець є основним споживачем електроенергії, а орендар - субспоживачем. При цьому споживача не позбавлено права відпускати енергію субспоживачам, але в орендаря як субспоживача електроенергії має бути два договори: з основним споживачем, тобто орендодавцем (щодо використання його електромереж), і з постачальником електроенергії.

У разі якщо договором оренди не обумовлено передачі орендареві відповідних повноважень щодо врегулювання договірних відносин з електропередавальною організацією та/або постачальником електричної енергії щодо електрозабезпечення орендованої електроустановки або її частини, енергопостачальна компанія не має підстав для укладення з таким орендарем відповідних договорів згідно з вимогами Правил. За електричну енергію у такому випадку має розраховуватись орендодавець як власник відповідного майна. Усі відносини між власником майна (балансоутримувачем) та орендарем мають бути врегульовані договором оренди відповідного майна.

Теж зазначено і Національною комісією регулювання електроенергетики України в листі № 5146/11/17-09від 31.07.2009 року, а також Державною фіскальною службою України в листі №26595/7/99-99-15-03-02-17від 04.08.2016 року. При цьому ДФС також зазначено, якщо орендодавцем є небюджетна установа, то кошти, що отримуються від орендаря як відшкодування (компенсація) будь-яких витрат, передбачених договором оренди, включаються орендодавцем до бази оподаткування та оподатковуються податком на додану вартість у загальновстановленому порядку, оскільки є складовою частиною операцій з постачання послуг при наданні в оренду рухомого/нерухомого майна.

За таких обставин, на думку суду, податковим органом безпідставно не було враховано відшкодування позивачу витрат за спожиті електроенергію та газопостачання з боку його контрагентів-орендарів, якими зазначені комунальні послуги були компенсовані ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» у складі орендної плати за укладеними і діючими договорами оренди. Посилання представників ГУ ДФС на неможливість відокремлення ними сум, сплачених за спожиті комунальні послуги орендарями приміщень, не може бути підставою для висновку посадових осіб про нездійснення таких відшкодувань.

Крім того, суд вважає слушною думку представників позивача щодо відсутності законодавчого обов'язку орендаря відшкодувати орендодавцю всі витрати, понесені власником майна на утримання об'єкту оренди. Орендар (за вимогами ГКУ) повинен відшкодувати орендодавцю вартість орендованого майна у разі відчуження цього майна або його знищення чи псування з вини орендаря.

Крім того, представниками податкового органу не спростовано в судовому засіданні твердження представників ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» щодо неврахування контролюючим органом при визначенні об'єкту оподаткування з податку на прибуток та податкових зобов'язань з ПДВ факту здійснення позивачем передплати за електроенергію на майбутні періоди у сумі 449137,20 грн., у тому числі ПДВ 74856,20 грн., яка рахувалась станом на 31.12.2016 року.

Представником позивача також було зазначено, що для підтримання безперебійної діяльності виробничо-складського комплексу ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» у період з 01.01.2014 по 31.12.2016 року використало електроенергію, яка не підлягала відшкодуванню орендарями, а саме: охорона, електричні котли, зовнішнє освітлення, ліфти, котельні, АТС, адміністративний офіс та інші. Загальна сума, на яку було використано електроенергії для забезпечення діяльності комплексу за 2014 - 2016 роки та яка не підлягала відшкодуванню орендарями склала 1184355,82 грн., у тому числі ПДВ 197392,64 грн. Зазначеного твердження відповідачем в судовому засіданні також не спростовано.

Деталізована інформація, щодо кількості спожитої електроенергії, конкретних показань лічильників, тарифів та вартості спожитої електроенергії ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» міститься у матеріалах адміністративної справи (т.2 а.с. 145-252, т.3 а.с. 1-36).

Враховуючи встановлені обставини, висновки контролюючого органу щодо заниження позивачем доходу при визначенні об'єкта оподаткування з податку на прибуток підприємств та податкових зобов'язань з податку на додану вартість в цій частині є необґрунтованими, а тому відсутні правові підстави для відповідного збільшення ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» грошових зобов'язань з податку на прибуток підприємств та ПДВ.

Щодо встановлення відповідачем порушень з боку ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» по господарським взаємовідносинам із ПП «Аламар-Південь», суд зазначає наступне.

16 березня 2016 року між ТОВ «Експортно-імпортна компанія» та ПП «Алмар-Південь» було укладено договір про надання послуг №16/03 (т.4 а.с. 192-193).

Відповідно до п.1 вищезазначеного договору позивачем було замовлено у ПП «Алмар-Південь» послуги з проведення аналізу ринку логістичних послуг, порівняльного аналізу цін на ринку послуг з оренди та логістичних послуг, аналізу ринка пропозицій по енергозберігаючим технологіям. За результатами виконаних робіт виконавець зобов'язувався надати звіт про виконання, а сторони підписати акт виконаних послуг.

30 травня 2016 року між сторонами було підписано акт здачі-приймання робіт (наданих послуг) у відповідності до якого, сторони підтвердили належне виконання робіт за вищезазначеним договором (т.4 а.с. 194), що підтверджується звітом про виконану роботу(т.4 а.с. 195-215) та копією платіжного доручення від 30.05.2016 року №301Ю відповідно до якого позивачем було сплачено кошти за виконання робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, звіт містить детальний опис всієї необхідної інформації з трьох поставлених замовником питань, зокрема розкрито питання попиту та пропозицій ринку оренди складських приміщень, нові підходи у формування пропозиції, такі як built-to-suit (будівництво складів під конкретного клієнта), порівняльний аналіз цін ринку, можливість зменшення збитків за рахунок запровадження новітніх технологій енергозбереження та інше.

Судом також було встановлено, що ТОВ «Експортно-імпортна компанія» використало результати звіту у своїй господарській діяльності, а саме придбало для опробування систему сонячного нагріву води, що підтверджується матеріалами справи (т. 4 а.с. 216-218).

Як вбачається з акту перевірки № 1925/15-32-14-03-12/32727335 від 20.12.2017 року вищезазначену операцію позивача було визнано податковим органом нереальною та такою, що було отримана безоплатно від третіх осіб. Даний висновок головне управління ДФС в Одеській області зробило у зв'язку з тим, що перевіркою було не можливо підтвердити відповідну кваліфікацію посадової особи директора ПП «Алмар-Південь» - ОСОБА_14

Як було зазначено представником позивача в судовому засіданні, проведення аналізу ринку логістичних послуг та порівняльного аналізу цін на ринку послуг з оренди та логістичних послуг безпосередньо стосується господарської діяльності ТОВ «Експортно-імпортна компанія», що здійснює підприємство та було викликано суттєвим зниженням попиту на складські приміщення. Отримання інформаційних послуг від ПП «Алмар-Південь» дозволило позивачу приймати зважені управлінські рішення щодо формування доходів і витрат підприємства, їх збільшення та зменшення відповідно за рахунок вивчення попиту та пропозиції на ринку складської логістики, рівня цін на дані послуги інших суб'єктів підприємництва.

Главою 63 Цивільного кодексу України встановлені загальні положенням про надання послуг, та закріплено істотні положення щодо всіх договорів такого типу.

Як зазначено у ч. 2 ст. 901 ЦКУ, положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, як передбачених (зберігання, перевезення, доручення, транспортного експедирування тощо), так і безпосередньо не передбачених у ЦКУ (туристичних, медичних, консультаційних, інформаційних та ін.), якщо це не суперечитиме суті зобов'язання.

Відносини з надання послуг регулюються також іншими загальними і спеціальними нормативними актами.

Сторонами за договором про надання послуг є виконавець та замовник. За цим договором виконавець зобов'язується за завданням замовника надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст. 901 ЦКУ).

Як вбачається із наведених вище вимог законодавства, головною характеристикою послуги є факт споживання її в процесі здійснення господарської діяльності.

Суд при розгляді справи зазначає, що діяльність в сфері надання інформаційних послуг не підпадає під регулювання суспільних відносин у сфері ліцензування видів господарської діяльності, не входить до виключного переліку видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, а тому не підпадає під дію Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності». Крім того представниками відповідача не було зазначено положень законодавства, які б встановлювали обов'язок суб'єкта господарювання підтверджувати певний рівень кваліфікації виконавця при здійсненні та складанні такого роду досліджень та звітів.

Відповідачем в акті перевірки також не зазначено, якого виду та рівня кваліфікацію повинен був мати виконавець звіту та якими нормативно-правовим актом це вимагається.

Відповідачем жодним чином не обґрунтовано в судовому засіданні свій висновок про заниження позивачем доходів через безоплатне отриманням послуг з проведення аналізу та складання відповідного звіту від третіх осіб на суму 155355,00 грн., яку позивачем було сплачено ПП «Алмар-Південь» за наданими до суду первинними документами. Дефектності зазначених первинних документів контролюючим органом за результатами цієї господарської операції встановлено не було, а тому висновок ГУ ДФС в Одеській області про отримання позивачем послуг від третіх осіб, що впливають на формування доходу позивача та враховуються при визначенні ТОВ ЕІК об'єкта оподаткування з податку на прибуток, а також заниження позивачем податкових зобов'язань з податку на додану вартість також є необґрунтованими.

Щодо встановлення порушень з боку позивача у вигляді заниження податкових зобов'язань з ПДВ по взаємовідносинам з контрагентами орендарям щодо укладення з останніми договорів оренди з відхиленням між звичайною (договірною) ціною та ринковою ціною, суд зазначає наступне.

Як вбачається з ч. 2 пп.3.1.2.1 п.3.1.2 акту перевірки, податковим органом було встановлено порушення з боку ТОВ «Експортно-імпортна компанія» абз. «б» п.185.1 ст.185, абз. «б» п. 187.1 ст. 187, абз.2 п. 188.1 ст. 188 ПК України, а саме заниження позивачем податкових зобов'язань з ПДВ у зв'язку із не включенням до об'єкту оподаткування обсягу наданих послуг з оренди майна покупцям - замовникам на суму ПДВ 334110,33 грн.

До таких висновків контролюючий орган дійшов із урахуванням аналізу договірних відносин ТОВ «Експортно-імпортна компанія» із: СП «Оптіма-Фарм ЛТД», ТОВ «Сандора», ТОВ «Лайфселл», ТОВ «Арікол», ДП «Савсервіс Столиця», ТОВ «Рабен Україна», ПП «ФорЮЛогістік», ТОВ «ЮТЛ Трейдінг», ТОВ «Укренергогарант», ТОВ АльфакостаЮкрейн», ТОВ «Проф Стіл».

В Акті перевірки зазначено, що вищезазначені контрагенти і ТОВ «Експортно-імпортна компанія» є взаємно незалежними юридичними особами, а операції між даними підприємствами відносяться до неконтрольованих і звичайна ціна, що визначена у договорі повинна відповідати ринковій ціні.Перевіркою також було встановлено, що позивач застосовував до вищезазначених орендарів різні ціни при наданні послуг оренди та занизив суму ринкової ціни.

Відповідно до п.188.1 ст.188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв'язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення.

Звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу (п.п. 14.1.71. п. 14.1. ст.14 ПК України).

Згідно з пунктом 39.1 ст. 39 ПК звичайна ціна на товари (роботи, послуги) збігається з договірною ціною, якщо інше не встановлено цим Кодексом і не доведено зворотне, в тому числі в результаті неможливості визначення звичайної ціни із застосуванням положень пунктів 39.3-39.4 цієї статті.

Звичайна ціна застосовується у разі здійснення платником податків: а) бартерних операцій; б) операцій з пов'язаними особами; в) операцій з платниками податків, що застосовують спеціальні режими оподаткування або інші ставки, ніж основна ставка податку на прибуток, або не є платником цього податку, крім фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності; г) в інших випадках, визначених цим Кодексом.

Ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах (пп. 14.1.219 ПКУ).

Як вже було зазначено судом, ТОВ «Експортно-імпортна компанія» здає в оренду нежитлові приміщення, розміщені за адресою: АДРЕСА_1 різним суб'єктам господарювання, що підтверджується договорами оренди, наявними в матеріалах справи.

Представниками позивача в судовому засіданні було зазначено, що ціни, за якими позивач здає приміщення (без додаткового технічного оснащення) орендарям, коливаються від 18 грн. до 68 грн. за квадратний метр площі і залежать від багатьох факторів, таких як: тип складу, якість ремонту в орендованому приміщенні, його обладнання спеціальним устаткуванням, зручність розташування на території бази, наявність під'їздів, температурні режими, функціональне призначення приміщення (офісне чи складське) та інші, а тому не можуть порівнюватись між собою.

Крім того, судом було встановлено, що 27.12.2017 року ТОВ «Експортно-імпортна компанія» звернулось до ПП «Дельта-Консалтінг» із запитом №02/27 відносно розміру ринкових ставок орендної плати для складської і офісної нерухомості в Малиновському районі м. Одеси в період 2016-2017 роки, а також ймовірного діапазону орендної плати, яку повинні оплачувати орендарі за приміщення офісів і складів, розташованих за адресою м. Одеса, вул. Аеропортовська, 4.

29.12.2017 року ПП «Дельта-Консалтінг» було надано лист №12/29 від (т.4 а.с.219-220), з якого вбачається, що можливий обсяг орендних платежів для об'єкта оцінки, становить: 38,72 грн. за 1 кв.м для офісних приміщень та 14,55 грн. за 1 кв.м для виробничо-складських приміщень. Разом з тим, враховуючи те що офісні приміщення позивача, мають специфічне розташування (істотна віддаленість від основних транспортних магістралей, відсутня транспортні розв'язка, оточення представлено переважно виробничо-складськими об'єктами) останні можуть представляти інтерес виключно для тих, хто орендує прилеглі: виробничо-складські площі. Враховуючи зазначене, оцінювачем був зроблений висновок, що в якості бази для розрахунку орендної плати за 1 кв. м. можна прийняти середнє значення, яке становить 18 грн. за 1 кв. м. орендованої площі з урахуванням усередненої процентної ставки, яка дорівнює 16%.

Аналогічні експертні висновки також відображені і у «Звіті про оцінку будинків та споруд, розміщених за адресою: АДРЕСА_1 від 27.12.2017 року» (т.4 а.с.221-258).

Як було зазначено в судовому засіданні представниками ГУ ДФС в Одеській області джерелом визначення ринкової ціни позивачу у розмірі 45 грн. за кв.м був розрахунок, зроблений самостійно перевіряючими особами між мінімальною та максимальною вартістю 1 кв.м площі, що надається в оренду ТОВ «Експортна-імпортна компанія». Працівниками ГУ ДФС при визначенні даного порушення також було використано інформацію, яка міститься на інтернет-сайтах підприємств міста Одеси. Відповідно до відомостей з вищезазначених сайтів діапазон цін, встановлених на оренду майна, складав від 45 до 160 грн. за 1 кв.м. Крім того, для визначення цін на оренду майна було використано відомості з інформаційної бази даних Податковий блок «Архів електронної податкової звітності», відповідно до якої вартість послуг оренди у підприємства ТОВ «МАКСАН», становила у 2016 році в межах 154,27 грн. - 164,59 грн. за 1 кв.м. без ПДВ.

Разом з тим, суд не погоджується з даними висновками відповідача, оскільки податковим органом під час перевірки фактичний технічний стан приміщень позивача не досліджувався, місце розташування підприємств, інфраструктури, комунікацій, віддаленість від центру та інших характеристик, що значно впливають на розмір орендної плати, в кожному випадку укладення договорів про оренду до уваги взятий не був.

Крім того, ані сайти підприємств міста Одеси, на які посилались представники податкового органу, ані показники орендної плати ТОВ «МАКСАН» не містять офіційної інформації щодо справедливої ринкової ціни з послуг передачі нерухомого майна в оренду.

Відповідно до рекомендації ДФС України «щодо звичайних цін», викладених у листі №22286/6/99-99-15-03-02-15 від 13.10.2016 року, зазначено що для отримання переліку офіційних джерел, які містять інформацію про ринкові ціни (ціни, що склалися на ринку товарів/послуг), необхідно звертатися до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України як до головного органу у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує зокрема, формування та реалізацію державної цінової політики та формування державної політики з контролю за цінами та державних органів статистики, чого відповідачем під час перевірки зроблено не було.

Згідно ст.13 Указу Президента України від 23.07.1998 року №817/98 «Про деякі заходи з регулювання підприємницької діяльності» індикативні або звичайні ціни на товари (роботи, послуги) для застосування їх у податкових або митних цілях установлюються на підставі статистичної оцінки рівня цін реалізації таких товарів (робіт послуг) на внутрішньому ринку України, яка проводиться уповноваженим державним органом у визначеному ним порядку.

Будь-яких доказів звернення відповідача до державного органу або іншого суб'єкту, що володіє офіційною інформацією щодо рівня звичайних цін на послуги оренди нерухомості в м. Одесі, та отримання такої інформації в якості підстав для визначення порушень податкового законодавства з боку позивача до суду надано не було.

З урахуванням викладеного суд зазначає про недоведеність суб'єктом владних повноважень обґрунтованості свого висновку про заниження позивачем бази оподаткування з податку на додану вартість через невідповідність (відхилення) між звичайною (договірною) ціною та ринковою ціною при визначенні розміру орендної плати, встановленого ТОВ «Експортно-імпортна компанія» своїм контрагентам.

Щодо взаємовідносин позивача з приватним підприємством «Легіон Сервіс» з отримання охоронних послуг суд зазначає наступне.

Як вбачається з акту перевірки ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» придбавало послуги охорони приміщень за адресою: АДРЕСА_1, у контрагента- постачальника ПП «Легіон Сервіс», що є неплатником ПДВ.

Основний вид діяльності ПП «Легіон Сервіс» - діяльність приватних охоронних служб. Фактична численність найманих працівників у звітному періоді склала 4 особи.

Як було встановлено судом,01.07.2014 року між ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» та ПП «Легіон Сервіс» було укладено договір про надання охоронних послуг №1 (далі - Договір №1)(т.1 а.с.208-210, 211, 212).

Предметом договору є замовлення позивачем у ПП «Легіон Сервіс» охоронних послуг приміщень та території, які розташовані за адресою м. Одеса, вул. Аеропортівська 4.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 Договору №1 ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» зобов'язується проводити оплату послуг ПП «Легіон Сервіс». Оплата послуг проводиться в безготівкову порядку в 5-добовий термін з моменту виставлення рахунку на відповідну суму, але не пізніше 10 числа кожного поточного місяця.

Сторони домовились, що даний договір вступає в силу з моменту підписання сторонами та діє до 01.07.2015 року, якщо ні одна зі сторін не заявить про закінчення договору у зв'язку з закінченням терміну його дії за 10 днів до моменту такого закінчення, даний договір автоматично продовжується на наступний календарний рік.

Як вбачається із матеріалів адміністративного позову та підтверджується актом перевірки, позивачем до контролюючому органу було надано первинні документи, в тому числі, акти здачі-прийняття робіт на загальну суму 728000 грн. за період з липня 2014 року по серпень 2016 року (т.1 а.с.214-239). Зазначені вище операції відображено в бухгалтерському обліку підприємства.

Розрахунки за надання послуг здійснювались шляхом оплати грошовими коштами на підставі виставлених рахунків, платіжних доручень оригінали яких були надані перевіряючим в ході перевірки та копії яких містяться в матеріалах справи.

Перевіркою також було встановлено, що за даними оборотно-сальдових відомостей та журналів - ордерів по рахункам бухгалтерського обліку 631, 311, в розрізі субрахунків за перевіряємий період станом на 31.12.2016 року (дебіторська, кредиторська) заборгованість по взаємовідносинам з даним контрагентом відсутня.

Разом з тим податковим органом не було визнано дану господарську операцію, оскільки сторонами в договорі не було передбачено важливих умов безпосереднього здійснення охоронних послуг відповідно до Закону України « Про охорону діяльність» від 22 березня 2012 року №4616-VI. Крім того, як вбачається з акту перевірки, позивачем до перевірки не будо надано первинних документів, підтверджуючих надання постачальником послуг охорони та відповідно їх використання у господарській діяльності заявника, а саме: акту обстеження об'єкта, та дислокації об'єктів; інструкцію про організацію охорони об'єктів, де визначено порядок здійснення контролю за дотриманням на об'єкті пропускного та внутрішнього об'єктного режиму постовими «Виконавця»; журналу приймання-здавання «об'єкта»; перелік матеріальною відповідальних осіб (постових) Виконавця, із зазначенням прізвищ; графіків чергувань, із зазначенням кількості осіб, людино/годин. та днів чергувань (дат - святкових та робочих днів), дислокації постів (кількість постів); інших документів.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону діяльність» (яким визначені правові та організаційні засади здійснення такої діяльності) суб'єкт охоронної діяльності надає послуги з охорони на підставі договору, укладеного із замовником у письмовій формі відповідно до законодавства. У договорах про надання послуг з охорони майна та фізичних осіб відповідно до положень Цивільного кодексу України визначаються умови відшкодування суб'єктом охоронної діяльності шкоди, заподіяної через неналежне виконання ним своїх зобов'язань. Замовник послуг з охорони майна зобов'язаний надати суб'єкту охоронної діяльності для ознайомлення оригінали документів або завірені в установленому порядку їх копії, що підтверджують його право володіння чи користування майном на законних підставах, охорона якого є предметом договору, а також правомірність знаходження такого майна, транспортного засобу чи особи у визначеному місці охорони.

Разом з тим суд зазначає, що інших вимог щодо укладання договору ЗУ «Про охорону діяльність» до замовника цих послуг не передбачено.

Крім того, судом було встановлено що послуги з охорони були надані товариству з обмеженою відповідальністю «Експортно-Імпортна компанія» спеціальним ліцензованим суб'єктом господарювання (т.1 а.с. 213), факт чого повністю підтверджується первинними документами, оплата цих послуг відбулась, через що змінився фінансовий стан обох контрагентів, жодних доказів фіктивності ПП «Легіон Сервіс» відповідачем в акті перевірки не зазначено та до суду не надано, договір, укладений між сторонами, недійсним чи фіктивним не визнавався.

З урахуванням зазначеного висновок контролюючого органу про нереальність господарських операцій з ПП «Легіон Сервіс» не відповідає дійсним обставинам, жодним чином не обґрунтований та не відповідає нормам діючого законодавства, що свідчить про правомірність формування позивачем витрат у розмірі 168000,00 грн. та безпідставність висновків податкового органу щодо безоплатного отримання послуг позивачем від третіх осіб на суму 560000 грн., в наступних податкових періодах:за 2015 рік - 336000, 00 грн. за 2016 рік - 224000,00 грн.

Щодо взаємовідносин позивача з контрагентом ФОП ОСОБА_11, який є неплатником ПДВ, з надання послуг по поточному ремонту підлоги в головному корпусі складу суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи 03.10.2016 року між ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» та ФОП ОСОБА_11 було укладено Договір підряду № 1/10 (далі - договір № 1/10) на виконання робіт з поточного ремонту підлоги в головному корпусі складу за адресою м. Одеса, вул. Аеропортовська, 4 (т.4 а.с. 173-175).

Склад та об'єм робіт, що виконувались підрядником в межах даного договору, визначались на підставі кошторисної документації, що є його невід'ємною частиною. Роботи виконувались в строки, узгоджені з замовником та підтверджуються актом виконаних робіт (п.1.3 Договору).

Згідно з п.2.1. договору, вартість робіт склала 979884,02 грн., та була розрахована у відповідності до кошторису, що є невід'ємною частиною договору.

Сторонами, окрім договору, було також узгоджено та підписано: довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (т.4 а.с.176); акт №1 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2016 року (т.4 а.с. 177-181); договірну ціну на ремонт підлоги в головному корпусі-складі за адресою м. Одеса, вул. Аеропортовська, 4, в 2016 року (форма №9) (Т.4 а.с. 188-189); локальний кошторис на будівельні роботи №2-1-1 (форма №1) (т.4 а.с. 182-184).; підсумкову відомість ресурсів (т.4 а.с. 185-187).

Судом було встановлено, що ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» сплатило ФОП ОСОБА_11 в повному обсязі кошти, встановлені договором, що підтверджується банківськими виписками. Зазначені господарські операції належним чином були відображені в бухгалтерському обліку підприємства (т.5 а.с. 221-22).

Разом з тим, як вбачається з акту перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про неможливість виконання цієї господарської операції, оскільки відповідно договору підрядник одноособово повинен був виконувати роботи, а наявність у ФОП ОСОБА_11 двох найманих працівників, не може забезпечити виконання вищезазначених робіт з урахуванням норм Кодексу законів про працю України щодо тривалості робочого часу.

Суд вважає такі висновки акту помилковими та такими, що спростовуються фактичними обставинам справи.

27.12.2017 року ТОВ «Експортно-імпортна компанія» звернулось до інженера-проектувальника у частині технології будівельного виробництва ОСОБА_15 (кваліфікаційний сертифікат серії АР №009741) із запитом №1/27, щодо можливості виконання поточного ремонту силами 3-х робітників у термін 1,5місяця та роз'яснення щодо віднесення виконаних робіт до поточного ремонту.

На підставі наданої інформації та документів спеціалістом надано висновок, в якому зазначено, що виконані роботи відносяться до поточного ремонту, не відносяться до категорії "будівництво" та не потребують розроблення проектно-кошторисної документації. Крім того в результаті проведених розрахунків з урахуванням технології і об'єму поточного ремонту підлоги, виконаних ФОП ОСОБА_11 в головному корпусі-складу ТОВ "Експортно-імпортна компанія" встановлено можливість проведення робіт силами трьох працівників в терміни від 30 до 35 робочих днів.

Посилання ж податкового органу на відсутність у ФОП ОСОБА_11основних засобів необхідних для виконання робіт з ремонту підлоги суперечать характеру виконаних робіт, оскільки не міститься жодного обґрунтування тому, які основні засоби повинні забезпечувати виконання таких робіт і якими нормативно-правовими актами передбачено їх використання під час проведення таких робіт.

Посилання ж відповідачем на податкову інформацію про відсутність ланцюгу постачання, та відсутність інших суб'єктів підприємницької діяльності, як можливих виконавців зазначених будівельних робіт, жодним чином не впливають на реальність господарської операції, оскільки, як вже зазначено вище, ФОП ОСОБА_11 виконував роботи за допомогою своєї праці та праці двох найманих робітників.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що висновок контролюючого органу про заниження доходів, у зв'язку із безоплатним отриманням послуг від третіх осіб є необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Щодо взаємовідносинам позивача з контрагентом ФОП ОСОБА_12, по наданню послуг ямкового ремонту асфальтного покриття та послуг по очистці території від зелених насаджень, суд зазначає наступне.

Як вбачається з акту перевірки, ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» занижено дохід за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року у зв'язку із безоплатним отриманням послуг від ФОП ОСОБА_12.

Судом було встановлено, що 4 липня 2016 року головним інженером ОСОБА_16 було подано директору ТОВ Експортно-Імпортна компанія» ОСОБА_17І службову записку, в якій повідомлено про непридатність асфальтного покриття на території майнового комплексу ТОВ «Експортно-імпортна компанія»(т.4 а.с.157).У зв'язку з відсутністю спеціальної техніки, а також кваліфікованого персоналу для вирішення цих проблем позивачем 21.07.2016 року було укладено договір про надання послуг №21/7/16 з ФОП ОСОБА_12.(т.4 а.с.163-165).Відповідно до умов даного договору ФОП ОСОБА_12 зобов'язувався виконати для позивача роботи по ямковому ремонту асфальтового покриття, а позивач у свою чергу зобов'язувався прийняти виконану роботу і сплатити за неї встановлену ціну. Ціну послуг сторони узгодили в договорі та детально прописали в кошторисі, розмір якої становив 172800 грн. без ПДВ.

За результатами отриманих послуг сторонами договору було підписано акт здачі-прийняття робіт від 29.07.2016 року Лип-00004 (т.4 а.с.167), а вартість послуг в повній мірі сплачено виконавцю робіт(т.5 а.с. 197-198).

Як вбачається з акту перевірки однією з підстав визнання перевіряючим господарської операції нереальною, є висновок контролюючого органу, щодо відсутності основних засобів, необхідних для виконання робіт у ФОП ОСОБА_12

Разом з тим, дані твердження не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наступним.

Так, судом було встановлено, що ФОП ОСОБА_12 є власником катка (реєстраційний номер НОМЕР_6, 1982 року випуску, заводський номер 0232414), що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію машини Серії НОМЕР_5(т.4 а.с. 168-172).Окрім власної праці, як бригадира, замовник також користувався найманою працею, і згідно акту перевірки має 4 найманих працівників. Така кількість робітників зазначена і в кошторисі на виконання робіт за Договором про надання послуг №21/7/16 від 21.07.2016 року(т.4 а.с. 166).

Другим порушення було визначено відсутність у договорі та у акті здачі-прийняття робіт від 29.07.2016 року Лип-00004 обов'язкового реквізиту, а саме місця його складання.

Крім того, в акті перевірки зазначено, що первинні документи не містять інформації про дотримання ГОСТу Р 50597-93 - «Автомобільні дороги та вулиці», а також відсутній дефектний акт передбачений Наказом від 16.06.2017 року №151 «Про затвердження Порядку проведення ремонту та утримання об'єктів благоустрою населених пунктів», на підставі якого розроблялась кошторисна документація для проведення поточного ремонту, в даному випадку ямкового ремонту.

Суд вважає, такі висновки перевіряючого таким, що не відповідають вимогам діючого законодавства, з огляду на наступне.

Так як вбачається із Порядку проведення ремонту та утримання об'єктів благоустрою населених пунктів, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України 23.09.2003 року № 154 останній є нормативно-правовим актом, який встановлює правила проведення та обсяги робіт з ремонту та утримання об'єктів благоустрою населених пунктів України.

Відповідно до п. 1.2. до об'єктів благоустрою населених пунктів належать, зокрема:

1.2.1 території загального користування: а) парки (гідропарки, лугопарки, лісопарки, парки культури та відпочинку, парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики; б) пам'ятки культурної та історичної спадщини; в) майдани, площі, бульвари, проспекти; г)вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки, майданчики для маркування транспортних засобів; ґ) пляжі; д) місця поховань; е)інші території загального користування.

1.2.2. Прибудинкові території.

1.2.3. Території будівель та споруд інженерного захисту територій.

Отже, приватна територія навкруги виробничо-складського комплексу не підпадає під ознаки об'єкту благоустрою і норми, встановлені цим порядком, не розповсюджуються на умови здійснення господарської операції позивача.

Окремі ж недоліки в акті здачі-прийняття робіт від 29.07.2016 року Лип-00004, а саме, відсутність реквізиту «місце складання» не може бути достатньою підставою для визнання нереальною господарської операції, особливо з урахуванням того, що в Договорі між сторонами зазначено місце проведення робіт.

В листі від 26.08.2011 року №31-08420-07- 25/21247 Мінфін підкреслює, що обов'язковим реквізитом первинного документу є дата і місце його складання (в інформації про місце складання документу необхідно вказувати населений пункт, в якому він складається). Інакше кажучи, при вказівці місця складання первинного документу мова йде саме про населений пункт (м. Одеса), а не про конкретну адресу (з вказівкою вулиці, будинку).

Згідно Методичних рекомендацій по використанню ДСТУ 4163-2003 «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів», оформленні протоколом засідання Методкомісії Держкомархіву України від 07.11.2003 року № 7, дані методичні рекомендації допускають можливість не зазначення даного реквізиту, якщо місце складання документу випливає із інших його реквізитів (наприклад, із назви підприємства, яке склало документ чи даних про нього). Також вищевказані Методрекомендації роз'яснюють призначення даного реквізиту: уникнення помилок під час визначення місцезнаходження підприємства (п. 3.14).

Отже, якщо інше не вказано, то документ складено в місці знаходження підприємства. Необхідність в його заповненні виникає лише в тому випадку, якщо місцезнаходження підприємства і місце складання документу не співпадає.

Крім того Вищий адміністративний суд України висловив правову позицію в своїх постановах від 30.08.2011 року №К-38259/10, від 13.12.2011 року № К/9991/48451/11, в яких зазначив, що відсутність такого реквізиту, як місце складання в первинному документі є несуттєвим недоліком, який не позбавляє такий документ статусу первинного і не зменшує його значення, як підтверджуючого документу тієї чи іншої господарської операції.

До висновків про нереальність господарської операції контролюючий орган доходить і щодо Договору про надання послуг №29/08 від 29.08.2016 року укладеного ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» з ФОП ОСОБА_12.

Так судом було встановлено, що 29.08.2016 року позивач уклав з ФОП ОСОБА_12 договір надання послуг №29/08(т.4 а.с 158-159). Предметом даного договору є послуги по очистці території від зелених насаджень, площею 1040 кв.м.

Згідно п.п. 1.2. склад, об'єм і вартість робіт, що виконуються, визначається кошторисом (додаток №1), який являється невід'ємною частиною цього договору. Підпунктом 1.3. договору сторони передбачили, що Виконавець надає послуги особисто, а також вправі залучати до надання послуг третіх осіб без попереднього отримання на це згоди замовника.

На виконання умов договору між замовником та виконавцем було підписано кошторис до договору про надання послуг №29/08 від 29.08.2016 року із детальним зазначенням всіх витрат, необхідних для виконання послуг (в тому числі витрат на працю бригадира та робітників, транспорт, механізми та інше.).Загальна вартість послуг згідно кошторису склала 134419,93 грн.

За результатами виконання послуг 22.09.2016 року сторонами було підписано Акт Вер-00001 здачі-приймання робіт (надання послугу) (т.4 а.с 162).Господарська операція належним чином відображена в бухгалтерському обліку ТОВ «Експортно-Імпортна компанія», про що зазначено перевіряючими особами в акті.

Як вбачається з акту перевірки та підтверджується первинною документація, ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» надані послуги сплатило у повному обсязі.

Як вбачається з акту перевірки, однією з підстав визнання перевіряючим господарської операції нереальною, є висновок контролюючого органу щодо відсутності основних засобів, необхідних для виконання робіт у ФОП ОСОБА_12

Слід зазначити, що ФОП ОСОБА_12 мав належні для виконання послуг господарські потужності, що підтверджується наступним.

Зокрема, автомобіль, за допомогою якого виконувались послуги, відображені в кошторисі та є власністю Виконавця. Так, ОСОБА_12 є власником екскаватора-навантажувача реєстраційний номер НОМЕР_9, 2000 року випуску, заводський номер НОМЕР_7, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію машини, вантажного автомобіля «ГАЗ - 33023» (реєстраційний номер НОМЕР_1, 2000 року) , згідно до технічного паспорту Серії НОМЕР_8 (т.4 а.с 162).

Окрім своєї власної праці, як бригадира, замовник користується найманою працею 4 найманих працівників. Саме така кількість робітників зазначена і в кошторисі на виконання послуг за Договором про надання послуг№29/08 від 29.08.2016 року.

Отже, ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» мало господарську необхідність для забезпечення своєї діяльності, а саме для безперешкодного користування виробничо-складським комплексом, уникнення пожежонебезпечних ситуацій, очистити територію навкруг останнього від зелених насаджень, уклало відповідний договір із ФОІ1 ОСОБА_12 на виконання таких послуг, а Виконавець,в свою чергу, мав всі необхідні потужності (техніку, робочу силу) для виконання таких робіт. При цьому сторони належним чином оформили всі необхідні первинні документи, послуги були виконані та оплачені. За результатами господарської операції відбулась зміна майнового стану сторін, всі операціє належним чином відображені в бухгалтерському та податковому обліку.

Щодо іншого порушення, а саме відсутності у договорі та у акті здачі-прийняття робіт від 29.07.2016 року Лип-00004 обов'язкового реквізиту, а саме місця його складання, суд зазначав вище, а саме відсутність в первинному документі такого реквізиту, є несуттєвим недоліком, який не позбавляє такий документ статусу первинного і не зменшує його значення, як підтверджуючого документу тієї чи іншої господарської операції.

Враховуючи вищезазначені фактичні обставини, суд вважає, що доводи перевіряючого органу про нереальність господарської операції, які пов'язані з відсутністю одного реквізиту в Акті Вер-00001 здачі-приймання робіт (надання послугу), а саме «місце складання» є абсолютно необґрунтованим висновком про неможливість виконання робіт, а тому не можуть бути достатньою підставою для визнання нереальною господарської операції та визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на прибуток.

Тому висновок контролюючого органу про заниження ТОВ «Експортно-Імпортна компанія» доходів у зв'язку із безоплатним отриманням послуг від третіх осіб в розмірі 307219, 93 гри. не відповідає вимогам законодавства та є необґрунтованим.

Таким чином суд доходить висновку, що висновки відповідача в акті перевірки №1925/15-32-14-03-12/32727335 від 20.12.2017 року про порушення товариством з обмеженою відповідальністю «Експортно-Імпортна компанія» вимог Податкового кодексу України, що регламентують справляння податку на прибуток та податку на додану вартість, та занизило суми доходу, що враховується при визначенні об'єкта оподаткування з податку на прибуток підприємств та податкові зобов'язання з податку на додану вартість, не підтверджені матеріалами справи, ґрунтуються на припущеннях посадових осіб контролюючого органу та не доведені в судовому засіданні належними доказами. Відповідачем також не доведено відсутність у позивача мети одержати економічний ефект за результатами господарських відносин із зазначеними вище контрагентами-орендарями, а також постачальниками робіт та послуг та наявності у нього наміру штучного завищення валових витрат підприємства або податкового кредиту з ПДВ. Відповідачем жодним чином не обґрунтовані висновки податкового органу про отримання позивачем робіт та послуг у спірних операціях від будь-яких третіх осіб, крім контрагентів позивача у спірних господарських операціях.

За таких умов суд доходить висновку про те, що податкові повідомлення-рішення від 18.01.2018 року №№ та , винесені на підставі необґрунтованих висновків податкового органу, є протиправними та підлягають скасуванню.

Що стосується податкового повідомлення-рішення від 18 січня 2018 року №, відповідно до якого товариству з обмеженою відповідальністю «Експортно-Імпортна компанія» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого юридичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості на суму 846193,76 грн., суд зазначає наступне.

Згідно статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 ст. 266ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України), а базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України).

Згідно підпункту 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно, виходячи із загальної площі кожного окремого об'єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об'єкт.

Підпунктом «є» п.п. 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено перелік об'єктів нерухомості, які не є об'єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

В силу вимог підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об'єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об'єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» належить клас (код 1251) «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) "Резервуари, силоси та склади" належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

Як було встановлено судом, ТОВ «Експортно-імпортна компанія» є власником нежитлових будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1, що складаються з нежитлових будівель «А», «А1», «Б», «В», «Г», «Г1», «З», «Д», «Е», «И», «Ж».

З метою встановлення функціонального призначення та визначення коду об'єкта за державним класифікатором будівель і споруд ДК 018-2000 нежитлової нерухомості підприємства за адресою: АДРЕСА_1, позивачем було замовлено відповідний експертний висновок.

Так, у відповідності до експертного висновку (т. 5 а.с. 37-45) «Щодо встановлення функціонального призначення та визначення коду об'єкта за державним класифікатором будівель і споруд ДК 018-2000 нежитлової нерухомості підприємства,розташованого за адресою: АДРЕСА_1» від 5 жовтня 2013 року, комплекс будівель і споруд підприємства відповідає функціональному призначенню - адміністративні, виробничо-складські, господарські споруди. Класифікація будівель згідно з державним класифікатором будівель і споруд ДК 018-2000, затвердженим Наказом Держстандарту України від 17.08.2000 року №507 - "Будівлі промислові і склади" - 125. Крім того в висновку зазначено, що враховуючи, те що об'єкт обстеження розташовано на земельній ділянці загальною площею 5,88 га з цільовим призначенням "Землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення», згідно права користування земельною ділянкою, таким чином оскільки будівля виробничо-складського комплексу підприємства та під'їзної залізничної гілки з відкріпним прирейковим складом, складає велику частину, усі об'єкти підлягають кваліфікації - 1251.9.»

Крім того факт віднесення нежитлових будівель та споруд по АДРЕСА_1 в м. Одеса до будівель промисловості враховано і Одеською міською радою при наданні ТОВ «Експортно-імпортна компанія» земельної ділянки під ними в оренду.

Так 22.10.2015 року між ТОВ «Експортно-імпортна компанія» та Одеською міською радою було укладено договір оренди землі №3226 строком дії до 22.10.2064 року(т.5 а.с. 58-65).

У відповідності до умов даного договору, ТОВ «Експортно-імпортна компанія» отримало в оренду земельну ділянку для експлуатації та обслуговування виробничо-складського комплексу та під'їзної залізничної гілки з відкритим прирейковим складом за адресою АДРЕСА_1 в м. Одеса. Цільове призначення даної ділянки: для розміщення та експлуатації основних, підсобних, допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

Вищезазначені докази підтверджують, що виробничо-складський комплекс нежитлових будівель та споруд, розташований за адресою АДРЕСА_1 в м. Одеса, та належить ТОВ «Експортно-імпортна компанія» на праві власності, є будівлею промисловості, а тому згідно з пп. 266.2.2 п 266.2 ст.266 ПКУ не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Як було встановлено в акті перевірки видом діяльності ТОВ «Експортно-імпортна компанія» в період, що перевірявся, було виключно надання в оренду власного майна (складських та офісних приміщень, обладнання) та послуги зі зберігання. Така діяльність на думку податкового органу не звільняє позивача від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та не дає можливості позивачу застосовувати пільгу, передбачену підпунктом «є» пп. 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, щодо не оподаткування будівель промисловості, зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств.

Разом з тим суд зазначає, що виходячи із системного аналізу положень Податкового кодексу України, поняття «платника податку» безумовно не є тотожним поняттю «об'єкта оподаткування». При цьому об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є саме об'єкт нерухомості, а не суб'єкт підприємницької діяльності як власник такої нерухомості. При визначенні бази оподаткування цим податком та пільг щодо його справляння чи звільнення від його сплати за положеннями ст. 266 ПКУ є саме ознаки нерухомості, а не ознаки видів господарської діяльності за КВЕД її власника. Отже, база оподаткування повинна визначатися без урахування організаційно-правової форми власника та виду здійснення підприємницької діяльності.

З огляду на вищевикладене суд доходить висновку, що належні позивачу нежитлові приміщення мають ознаки будівель промисловості, а тому в силу положень пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, вони не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Разом з тим судом встановлено, що корпус під літ. «А», розташований в нежитлових будівлях за адресою м. Одеса, АДРЕСА_1 є адміністративним корпусом, що вміщує в собі офісні приміщення. Адміністративний корпус під літ. «А» займає площу 3039 кв.м. та відповідає класу ДК 1220 «Будівлі офісні» - будівлі, що використовуються як приміщення для конторських та адміністративних цілей, в тому числі для промислових підприємств.

Виходячи з цього ТОВ «Експортно-імпортна компанія» сплачувало податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за об'єкт оподаткування - корпус під літ. «А», розташований в нежитлових будівлях за адресою АДРЕСА_1, площею 3039 кв.м, що підтверджується відповідними деклараціями позивача. Зазначені обставини представниками відповідача не заперечувались.

На підставі вищезазначеного, суд доходить висновку, щоу податкового органу не було правових підстав для збільшення суми грошового зобов'язання за платежем з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений юридичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості у сумі 846193, 76 грн., в тому числі: за податковим зобов'язанням - на 67955,01 грн.; за штрафними (фінансовими) санкціями - на 169938,75 грн., а винесене з нього приводу податкове повідомлення-рішення від 18 січня 2018 року № є незаконним.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 18 січня 2018 року № НОМЕР_4, відповідно до якого ТОВ «Експортно-імпортна компанія» було нарахований штраф у розмірі 20% у сумі 12755, 34 грн. за платежем з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений юридичними особами, як власниками об'єктів нежитлової нерухомості, суд зазначає наступне.

Згідно Акту перевірки, дане податкове повідомлення-рішення було винесено на підставі прострочення позивачем оплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 05.05.2015 року по 18.06.2015 року (45 днів), що потягнуло за собою нарахування штрафу на суму зобов'язання та прострочення оплати пені з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 31.07.2015 року по 09.09.2015 року (41 день), що потягнуло за собою врахування штрафу на пеню.

Щодо висновків податкового органу, які стали підставою для винесення цього ППР відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п.266.10.1. п.266.10 ст.266 Податкового кодексу України податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за звітній рік сплачується юридичними особами - авансовими внесками щокварталу до 31 числа місяця, що наступає за звітним кварталом, які відображаються в річній податковій декларації.

Як було встановлено судом 21.04.2015 року ТОВ «Експортно-імпортна компанія» подало до податкового органу декларацію № від 21.04.2015 року з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік, що підтверджується квитанцією №2 (т. 5 а.с. 31)

Згідно платіжних доручень № 2316 від 24.04.2015 року (т.5 а.с. 56) та № 2451 від 21.07.2015 року (Т.5 а.с. 55) позивачем було перераховано на рахунок місцевого бюджету вищезазначені грошові зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за перший та другий квартали 2015 року у сумі 61124, 11 грн.

Як було зазначено в судовому засіданні представниками позивача, товариством з обмеженою відповідальністю «Експортно-імпортна компанія» 21.04.2015 року було подано декларацію зі сплати податку, визначеного ст. 266 ПКУ, де позивачем помилково було нараховані собі зобов'язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на повну площу об'єкта нерухомості, та підприємством за два квартали 2015 році податок був сплачений у розмірі 61124,11 грн. щоквартально. 09.09.2015 року цю помилку було виплавлено шляхом надання контролюючому органу уточнюючої декларації за 2015 рік, де податок був обрахований у розмірі 9253,76 грн. щоквартально. Представниками відповідача це не заперечувалось.

Разом з тим, в платіжному дорученні № 2316 від 24.04.2015 року позивачем було помилково вказано код бюджетного рахунку для оплати відповідного податку юридичними особами, які є власниками об'єктів житлової нерухомості, замість юридичних осіб, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості.

28 травня 2015 року ТОВ «Експортно-імпортна компанія» подало до ДПІ заяву №28/05 про перерахування вищезазначеного податку на належний рахунок (т .5 а.с. 57).

Разом з тим, кошти з одного рахунку на інший були переведені податковим органом лише 18.06.2018 року.

Податковим органом було зазначено, що помилкове зазначення коду бюджетної класифікації у платіжному дорученні під час сплати суми податкового зобов'язання є неналежним виконанням зобов'язання та свідчить про прострочення у сплаті податку на підставі чого податковим органом до позивача було застосовано штрафні санкції.

Суд не погоджується з даними висновками відповідача з огляду на наступне.

При виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Державна казначейська служба України, діяльність якої спрямовується і координується через Міністра фінансів України, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України (частина перша статті 43 Бюджетного Кодексу).

Згідно з частиною п'ятою статті 45 Бюджетного кодексу України податки і збори та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Відповідно до п.5 ст.78 Бюджетного кодексу України податки, збори та інші доходи місцевого бюджету визнаються зарахованими до місцевого бюджету з дня зарахування відповідно на єдиний казначейський рахунок та рахунки, відкриті в установах банків державного сектору згідно з частиною другою цієї статті, і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Органи, що контролюють справляння надходжень бюджету, забезпечують своєчасне та в повному обсязі надходження до місцевих бюджетів податків і зборів та інших доходів місцевих бюджетів відповідно до законодавства.

Згідно із п.22.4 ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника..

Таким чином, ТОВ «Експортно-імпортна компанія» було здійснено оплату відповідного податку 24 квітня 2015 року та 21 липня 2015 року у повній відповідності до визначеної декларацією суми грошового зобов'язання, що підтверджується платіжними дорученнями № 2316 від 24.04.2015 року та № 2451 від 21.07.2015 року на рахунок місцевого бюджету.

З урахуванням вимог ст.78 Бюджетного кодексу України та ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» позивач виконав свої зобов'язання перед бюджетом в повному обсязі в момент подання банківській установі платіжного доручення незалежно від правильності реквізитів самого рахунку, адже невірне зазначення номера рахунку не призвело до ненадходження відповідної суми податку до місцевого бюджету у визначений законом строк.

Умови та порядок нарахування штрафних санкцій у вигляді штрафу, застосованого в оскаржуваному податковому повідомленні-рішення врегульовані п. 126.1 статті 126 ПК України.

За правилом пункту 126.1 статті 126 ПКУ у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу. Зокрема, при затримці більше 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Таким чином, за несплату платником податків узгодженої суми грошового зобов'язання у певний термін законодавець для такого платника передбачив негативні наслідки у вигляді штрафних санкцій.

Разом з тим, здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов'язання до державного бюджету в строк, встановлений пп.266.10.1 п.266.10 ст.266 Податкового кодексу України має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. Відтак дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов'язання, не можуть бути підставою для застосування штрафів, передбачених пунктом 126.1 статті 126 ПК України

Крім того, суд зазначає, що оскільки такі суми зараховуються на єдиний казначейський рахунок, то помилкове визначення розрахункового рахунку в платіжному дорученні під час сплати суми податкового зобов'язання не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми грошового зобов'язання у визначений вказаною нормою ПК України строк, а відтак і для застосування на підставі пункту 126.1 статті 126 ПК штрафних (фінансових) санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі №826/6059/13а.

З огляду на вищевикладене суд вважає, що нарахування позивачу штрафних санкції за порушення пункту п.п.266.10.1 п.266.10 ст.266 Податкового кодексу України зі сплати податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за перший квартал 2015 року не ґрунтується на нормах законодавства.

Крім того, як було встановлено в судовому засіданні за несвоєчасну сплату ТОВ «Експортно-імпортна компанія» податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік, податковим органом 30.04.2015 року на суму боргу було нараховано ще 2652,62 грн. пені.

Таким чином, станом 18.06.2015 р., коли фактично сума вчасно сплаченого податку потрапила на рахунок з належною бюджетною класифікацією, сума «боргу» була погашена, однак непогашеною залишилась нарахована пеня у розмірі 2652,62 грн. Так само відбулось і в липні, коли згідно платіжного доручення №2451 від 21.07.2015 року ТОВ «Експортно-імпортна компанія» здійснило оплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 61124,11 грн., при цьому неправомірно нарахована пеня у розмірі 2652,62 грн. залишалась неоплаченою.

06.08.2015 року ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області винесло податкову вимогу №660-23 у відповідності до якої, контролюючий орган зобов'язував ТОВ «Експортно-імпортна компанія» оплатити пеню по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 2652,62 грн.

09.09.2015 року ТОВ «Експортно-імпортна компанія» подано уточнюючу податкова декларацію № у відповідності до якої, зменшено податкове зобов'язання за перший та другий квартал 2015 року з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 51870,36 грн.

Таким чином, у ТОВ «Експортно-імпортна компанія» утворилась переплата з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки і за рахунок цієї переплати контролюючим органом погашено суму пені у розмірі 2652,62 грн.

Разом з тим, як вбачається з оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, контролюючий орган не лише незаконно нарахував пеню позивачу, а й нарахував останньому за період з 31.07.2015 року - 09.09.2015 року пеню на суму пені, що взагалі суперечить основоположним принципам ПК України.

Як було встановлено судом, 06.08.2015 року позивач не погодившись із податковою вимогою від 06.08.2015 р. №660-23 звернулось зі скаргою до ГУ ДФС в Одеській області, яку було залишено без задоволення (т. 5 а.с. 46-49).

22.09.2015 року ТОВ «Експортно-імпортна компанія» повторно звернулось до Державної фіскальної служби зі скаргою про скасування податкової вимогою від 06.08.2015 р. №660-23.

За результатами розгляду повторної скарги Державна фіскальна служба України листом від 08.10.2015 року №2/399/6/99-99-23-05-13 повідомила позивача, що вищим контролюючим органом було враховано уточнюючу податкову декларацію ТОВ «Експортно-імпортна компанія» від 09.09.2015 року № за рахунок якої погашено суму пені у розмірі 2652,62 грн., у зв'язку із чим, податкова вимога ДПІ у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 06.08.2015 р. №660-23 вважається відкликаною(т. 5 а.с. 50-52; 54).

Підсумовуючи, слід зазначити, що оскільки контролюючий орган зробив неправомірний висновок про прострочення сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, незаконно нарахував позивачу пеню за таке прострочення, то відповідно і нарахування штрафу на пеню є неправомірним. Це, в свою чергу є підставою для визнання судом протиправним ППР відповідача від 18 січня 2018 року № НОМЕР_4.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем в судовому засіданні не доведено обґрунтованість та правомірність спірних податкових повідомлень-рішень від 18.01.2018 року, не спростовано правової позиції та доказів, наданих позивачем що їх протиправності, а тому позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Експортно-імпортна компанія» про визнання їх протиправними та скасування підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позовної заяви додане платіжне доручення № 4018 від 01.02.2018 року про сплату судового збору за подання даного адміністративного позову у загальній сумі 40022, 90 грн.

Враховуючи наявність підстав для задоволення позовної заяви ТОВ «Експортно-імпортна компанія» у повному обсязі, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму сплаченого ним судового збору у повному обсязі з Головного управління ДФС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Експортно-Імпортна компанія» (65088, АДРЕСА_1) до головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 18.01.2018 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 18.01.2018 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 18.01.2018 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 18.01.2018 року №.

Стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Експортно-Імпортна компанія» суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову до адміністративного суду у розмірі 40022, 90 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та п.п.15.5 п.15 ч.1 розділу VII Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 02 травня 2018 року.

Суддя О.В. Білостоцький

.