Справа № 712/8982/17
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2018-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

03 травня 2018 року

справа №712/8982/17

адміністративне провадження №К/9901/27914/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф.,

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаська будівельно-торгова компанія» на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 листопада 2017 року у складі судді Пироженко В.Д. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2018 року у складі колегії суддів Костюк Л.О., Бужак Н.П., Троян Н.М. у справі № 712/8982/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаська будівельно-торгова компанія» до Черкаської міської ради про визнання нечинним, таким, що не набрало чинності рішення Черкаської міської ради від 25 червня 2015 року №2-1312 «Про затвердження Положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси»,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Черкаська будівельно-торгова компанія» (далі - Товариство, платник податків, позивач у справі) звернулося до суду з адміністративним позовом до Черкаської міської ради (далі - міська рада, відповідач у справі), про визнання нечинним, таким, що не набрало чинності рішення Черкаської міської ради від 25 червня 2015 року №2-1312 «Про затвердження Положень та ставок місцевих податків і зборів на території міста Черкаси».

19 липня 2017 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси відкрито провадження в адміністративній справі за даним позовом, справу призначено до судового розгляду.

23 листопада 2017 року Соснівський районний суд м. Черкаси ухвалою позов Товариства залишив без розгляду на підставі частини третьої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України. Суд першої інстанції застосував положення частини другої статті 99, частини першої статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України, визнав неповажними причини пропуску позивачем шестимісячного строку звернення до суду, критично оцінив доводи позивача, розцінивши його звернення 20 квітня 2017 року з запитом до міської ради, як штучне створення підстав для звернення з позовом до адміністративного суду.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2018 року ухвала суду першої інстанції від 23 листопада 2017 року залишена без змін з тих самих мотивів.

У лютому 2018 року Товариство подало касаційну скаргу на рішення судів попередніх інстанцій, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводами касаційної скарги позивач вказує на помилковість висновків судів попередніх інстанцій стосовно того, що Товариство повинно було дізнатись та усвідомити вплив рішення міської ради на права, обов'язки та інтереси Товариства в ході складання податкових декларацій і отримання даних від Державної фіскальної служби, такі висновки, за позицією позивача, не відповідають встановленим у справі обставинам та суперечать нормам матеріального права, якими врегульовано порядок офіційного оприлюднення регуляторних актів. Позивач вважає, що шестимісячний строк звернення до суду ним не пропущений, оскільки Товариство не було ознайомлене зі спірним рішенням ради у визначений законом спосіб. Заявник касаційної скарги вказує на те, що відповідач не виконав вимоги суду першої інстанції, визначені в ухвалі суду про відкриття провадження, та в порушення частини третьої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час постановлення ухвали) не здійснив опублікування оголошення про відкриття провадження в адміністративній справі щодо оскарження нормативно-правового акта. Позивач зазначив про порушення судом апеляційної інстанції частини першої статті 223 Кодексу адміністративного судочинства України, частини другої статті 205 цього Кодексу, оскільки цим судом безпідставно та необґрунтовано відхилено клопотання Товариства про відкладення розгляду справи.

Відзив на касаційну скаргу від відповідача на адресу Верховного Суду не надходив, що не перешкоджає перегляду рішень судів попередніх інстанцій.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

За позицією судів попередніх інстанцій, Товариством протягом 2015 року самостійно обчислено, декларовано та сплачено до місцевого бюджету податки на підставі рішення, яке позивач оспорює (дані факти позивач не спростовує), відтак перебіг встановленого Кодексом адміністративного судочинства України строку звернення до суду для позивача розпочався з часу фактичного використання у своїй діяльності положень оскаржуваного рішення Черкаської міської ради.

Суд не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась, або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 171 Кодексу адміністративного судочинства України не встановлено особливостей щодо строків звернення до суду з позовами цієї категорії.

Відповідно до частини першої статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом), адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд, на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Таким чином, позов залишається без розгляду в разі його подання поза межами шестимісячного строку з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, та відсутності підстав, які б вказували на поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії.

Позивач наголошує на тому, що ним не пропущений строк звернення до суду, оскільки про час та спосіб прийняття Черкаською міською радою спірного рішення Товариство дізналось після надання до міської ради запиту про отримання офіційного тексту рішення та даних про час його прийняття, вказує, що це рішення ради впливає на права, обов'язки та інтереси Товариства, а з офіційним текстом рішення позивач повинен бути ознайомлений з моменту опублікування його тексту в офіційних виданнях та друкованих засобах масової інформації Черкаської міської ради.

Суд зазначає, що в разі оскарження нормативно-правового акта обрахунок строку розпочинається з дня його опублікування у визначеному чинним законодавством порядку. Вказане пояснюється тим, що саме з моменту опублікування нормативно-правового акта особа має реальну можливість дізнатися про його зміст, тобто саме з цього моменту особа могла дізнатись про порушення прав та свобод чи інтересів.

Частиною п'ятою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

За положеннями статті 22 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» від 23 вересня 1997 року № 539/97-ВР рішення органів місцевого самоврядування, інші нормативно-правові акти публікуються в офіційних виданнях (відомостях, бюлетенях, збірниках, інформаційних листках тощо) та друкованих засобах масової інформації відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Таким чином, з моменту опублікування оскаржуваного рішення в офіційних виданнях (відомостях, бюлетенях, збірниках, інформаційних листках тощо) та друкованих засобах масової інформації Ради позивач повинен був дізнатися про існування норм права щодо справляння місцевих податків і зборів на території міста Черкаси, які вплинули на його права, свободи та інтереси.

Суд здійснивши аналіз позову, його мотивів, вважає передчасним висновок судів попередніх інстанцій щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки сама суть спірних правовідносин полягає у з'ясуванні належного/неналежного опублікування спірного рішення міської ради в офіційних виданнях та друкованих засобах масової інформації відповідного органу місцевого самоврядування. Лише за умови встановлення факту дотримання радою вимог щодо опублікування нормативно-правового акту можна здійснити висновок про пропуск позивачем строку звернення до суду. В даному випадку сама суть спору перекликається з обставинами, які впливають на встановлення часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зі спірних рішень судів попередніх інстанцій не вбачається встановлення судами будь-яких обставин щодо опублікування спірного рішення ради, не встановлено того чи є інформаційний вісник «Місто», в якому опубліковане оскаржуване рішення, офіційним виданням та друкованим засобом масової інформації Ради, не перевірено чи порушує спірне рішення ради права та інтереси Товариства, не встановлено термін дії нормативно-правового акту органу місцевого самоврядування.

За правилами частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Суд, отримавши позов, зобов'язаний з'ясувати чи має місце порушення суб'єктивних прав, свобод чи інтересів особи.

Враховуючи викладене, висновок судів попередніх інстанцій про пропуск позивачем строку звернення до суду є передчасним.

Суд не приймає доводи Товариства щодо порушення судом апеляційної інстанції положень частини першої статті 223 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції), частини другої статті 205 цього Кодексу стосовно безпідставного та необґрунтованого відхилення клопотання Товариства про відкладення розгляду справи, з огляду на таке.

Стаття 313 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) встановлює наслідки неявки в судове засідання учасників справи.

За положеннями частин першої, другої, третьої цієї статті, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

Аналіз положень статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про диспозитивний характер норм цієї статті, якими визначено право суду апеляційної інстанції відкласти розгляд справи за наявності певних обставин, а не обов'язок.

Як вбачається з матеріалів справи, учасники справи належним чином повідомлені про розгляд справи судом апеляційної інстанції у відкритому судовому засіданні 18 січня 2018 року, що підтверджено повідомленнями про вручення поштового відправлення. Судом апеляційної інстанції участь у судовому засіданні учасників справи обов'язковою не визнавалась, причини неявки представника Товариства визнані неповажними, крім того суд апеляційної інстанції вбачав можливість розглянути справу без участі сторін.

Доводи касаційної скарги дають підстави вважати, що при прийнятті рішень судами першої та апеляційної інстанцій порушені норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаська будівельно-торгова компанія» задовольнити.

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 листопада 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2018 року у справі № 712/8982/17 скасувати, а справу направити до Соснівського районного суду м. Черкаси для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Р.Ф.Ханова

І.А.Гончарова

І.Я.Олендер