Справа № 210/5165/17
Суддя: Сільченко В. Є.
Дата ухвалення: 2018-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5165/17
Провадження № 2-а/210/73/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"06" квітня 2018 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі Головуючого судді Сільченко В. Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Інспектора поліції роти №3 батальйону №4 УПП в м. Кривий Ріг Департаменту патрульної поліції Мартиненко Едуарда Анатолійовича про визнання дій посадової особи протиправними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що 08.11.2017 року, керуючи транспортним засобом ВАЗ 2104 д/н НОМЕР_1 по вул. Старовокзальній, о 15:45 год., був зупинений відповідачем, який в подальшому склав постанову серії АР №535102 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 425 грн. Позивач вважає, що постанова винесена незаконно, оскільки справа розглянута з порушенням вимог ст. 276 КУпАП, а саме на місці вчинення, а не за місцем вчинення. Також, позивач вважає, що відповідно до ст. 32 Закону України «Про національну поліцію», відповідач не мав права перевіряти наявність полісу ОСЦПВ, а також не дав можливості у повному обсязі скористатися своїми правами, передбаченими ст. 268 КУпАП.

В судове засідання сторони не викликалися.

Відповідно до ст. 229 КАС України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило.

Крім того, відповідачем надано до суду відзив на адміністративний позов, згідно якого позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності складена згідно чинних норм законодавства, позивачу були роз'яснені права згідно ст. 268 КУпАП, клопотання від нього не надходили, на підтвердження доводів, викладених у відзиві надав диск з відео файлом.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд виходить з наступного:

Судом встановлено, що згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія АР №535102 від 08.11.2017 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126, ч. 5 ст. 121 КУпАП України та прийнято рішення про застосування адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень (а.с. 3).

Згідно вказаної постанови, позивач 08.11.2017 року о 15 год. 45 хв., керуючи транспортним засобом ВАЗ 2104 д.н.з. НОМЕР_1, не був пристебнутий ременем безпеки та не мав при собі полісу ОСЦПВ.

Надаючи оцінку доводам позивача, суд не погоджується з його твердженнями в частині порушення відповідачем вимоги щодо процедури розгляду справи, передбачених ст.ст.276 КУпАП.

Позивач у справі, стверджуючи, що відповідач незаконно розглянув справу та виніс оскаржувану постанову на місці зупинки транспортного засобу, посилається (зокрема) на рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 26.05.2015 № 5-рп/2015.

Суд погоджується з позивачем в тому, що вказане Рішення дійсно регулює правовідносини, що склалися у зв'язку з розглядом даної справи, а тому підлягає застосуванню у даному випадку. Проте, системним тлумаченням висновків даного Рішення у їх взаємозв'язку з діючим законодавством України, суд доходить до протилежного позиції позивача висновку, що вказаним Рішенням позивачу якраз надано право здійснювати розгляд справи та винесення постанови про адміністративне правопорушення на місці його скоєння.

При цьому суд виходить з наступного:

Як зазначено у абз.1 п.2.2 даного Рішення, Провадження у справі про адміністративне правопорушення передбачає низку визначених у законі послідовних дій відповідного органу (посадової особи). За загальним правилом фіксація адміністративного правопорушення починається зі складення уповноваженою посадовою особою протоколу про його вчинення.

При цьому, згідно абз.6 п.2.2 цього ж Рішення, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належать до різних стадій адміністративного провадження.

Згідно абз.1 п.2.3 цього ж Рішення, у частинах першій, другій статті 258 Кодексу визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення. (…) Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом.

Згідно абз.3 п.2.3 вищевказаного Рішення, скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Таким чином, у вказаному Рішенні Конституційного Суду України прямо зазначається, що КУпАП у ч.ч.1,2 ст.258 КУпАП передбачено ряд випадків, коли справа про адміністративне правопорушення може розглядатися у скороченому (згідно абз.3 п.2.3) порядку безпосередньо на місці його вчинення і такий розгляд не є порушенням прав особи, що притягується до адміністративної відповідальності.

При цьому, у п.2.2 даного Рішення у переліку статей, за якими може бути проведено розгляд справи у спрощеному провадженні на місці вчинення правопорушення (передбачених ч.ч.1,2 ст.258 КУпАП), не зазначено (зокрема) ст.126 КУпАП, за якою винесено постанову у відношенні позивача.

Однак, суд приймає до уваги той факт, що вказане рішення Конституційного Суду України винесено 26.05.2015 року і, що є очевидним, стосується редакції Кодексу України, яка діяла на момент його винесення, тобто станом на 26.05.2015 року.

При цьому, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» від 14.07.2015 року, до ст.258 КУпАП внесено зміни та вказану статтю доповнено ч.2 наступного змісту: "Протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі".

Таким чином, суд доходить до висновку, що після винесення вищевказаного рішення Конституційного Суду України, Законом України розширено перелік випадків, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення.

Вказане жодним чином не спростовує та повністю відповідає висновкам Конституційного Суду України, викладеним у абз.1 п.2.3 вказаного Рішення, як в цілому, так (зокрема) і в частині того, що випадки розгляду справ про адміністративні правопорушення у спрощеному провадженні зазначено у ч.ч.1,2 ст.258 КУпАП і що їх перелік може бути визначений виключно Законом.

На підстави викладеного, суд доходить до висновку, що позиція позивача з приводу того, що відповідач розглянув справу та виніс оскаржувану постанову на місці скоєння правопорушення з порушенням вимог закону, не відповідає вимогам ч.2 ст.258 КУпАП та правовим позиціям Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2015 від 26.05.2015 року.

З цих же міркувань суд доходить до висновку про необґрунтованість посилання у позовній заяві на порушення відповідачем вимог ст.ст.278, 279, 283 КУпАП, оскільки розгляд справи та накладення стягнення на місці скоєння правопорушення, відповідно до вимог ч.2 ст.258 КУпАП та згідно абз.3 п.2.3 вищевказаного Рішення, відбуваються у скороченому провадженні.

Згідно абз.3 п.2.3. того ж Рішення, скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника (…).

Даючи оцінку твердженням позивача з приводу відсутності підстав вимагати для пред'явлення полісу ОСЦПВ, суд виходить з наступного:

Частина 5 ст.121 КУпАП передбачає адміністративне стягнення за порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами, а частина 1 ст.126 КУпАП встановлює адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка").

П.п. «г» п.2.1 Правил дорожнього руху України передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні документи (посвідчення).

Згідно з п.2.3 Правил дорожнього руху України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголівники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися особі, яка навчає водінню, якщо за кермом учень, а в населених пунктах, крім того, водіям-інвалідам, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів і таксі.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов'язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред'являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Також, у відповідності до п. 21.3 ст. 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов'язана мати при собі страховий поліс (сертифікат).

Відповідно до ст. 53 вказаного Закону, посадові особи відповідних підрозділів Національної поліції, що мають право здійснювати контроль за дотриманням правил дорожнього руху, перевіряють документи водія транспортного засобу, які підтверджують наявність чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Так, з наданого відео файлу - запис з боді камери поліцейського вбачається, що відповідач помітив ознаки того, що позивач порушив вимоги ПДР, після чого був зупинений; відповідач представився згідно ст. 18 Закону України «Про національну поліцію», повідомив причину зупинки. Водій ОСОБА_2 не заперечував факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме - керування транспортним засобом з порушення правил користування ременем безпеки,крім того пояснив, що в його автомобілі взагалі відсутній ремінь безпеки, оскільки він його знімав перед фарбуванням авто; відповідач попросив пред'явити водійське посвідчення та страховий поліс, з яких останній не був пред'явлений через його відсутність. Відповідачем роз'яснено згідно чинного законодавства, обов'язки водія відповідно до ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 126 КУпАП, п. 2.1, 2.4 ПДР, з урахуванням вимог ст. 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Водій при цьому погодився з порученням ч. 5 ст. 121 КУпАП та вважав, що не зобов'язаний пред'являти страховий поліс. Відповідачем були роз'яснені права водію передбачені ст. 268 КУпАП, порядок та строки оскарження постанови відповідно до ст.ст. 287-289 КУпАП. Водій ОСОБА_2 скористувався дзвінком адвокату, інших заяв та клопотань не надходило.

Враховуючи, що за встановлених достатньою сукупністю належних та допустимих доказів, позивач порушив вимоги Правил дорожнього руху України, тому правомірно був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 та ч.5 ст.121 КУпАП. Крім того, суд критично ставиться до аргументів позивача з приводу позбавлення його в повному обсязі скористуватися правами, передбаченими ст. 268 КУпаП, оскільки такі доводи не підтверджуються матеріалами справи та спростовані оглянутим відеозаписом. Крім того, позивач не конкретизує,якими саме правами він бажав скористуватись, проте відповідач позбавив його такого права.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Обов`язок органу (особи), яка склала протокол про адміністративне правопорушення, нести тягар доказування, є складовою презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини в сенсі ст.62 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини та звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, оскільки при дослідженні письмових матеріалів справи судом не встановлено порушень відповідачем чинних норм законодавства під час розгляду справи та при винесенні постанови про адміністративне правопорушення - за таких обставин суд вважає рішення відповідача про винесення постанови відносно позивача правомірним, оскільки судом також достовірно встановлений факт наявності в його діях порушення та правомірності притягнення до адміністративної відповідальності з накладенням штрафу відповідно до санкції вказаних статей, а отже суд доходить висновку, що наданими відповідачем доказами спростовано доводи позивача у повному обсязі, тому у позові слід відмовити.

У зв'язку з викладеним, керуючись ст. ст. 9, 72, 77, 242-246, 250, 268, 286 КАС України, ст.ст. 121, 222, 258, 268 КупАП, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Інспектора поліції роти №3 батальйону №4 УПП в м. Кривий Ріг Департаменту патрульної поліції Мартиненко Едуарда Анатолійовича про визнання дій посадової особи протиправними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в десятиденний термін з дня його проголошення.

Суддя: В. Є. Сільченко