Справа № 820/1012/18
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2018 р. № 820/1012/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Шляхово О.М.

при секретарі судового засідання - Молчанової О.М.,

за участю:

представника позивача - Волокіта О.Г.,

представника відповідача - Косовської І.В.,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АФАЛІНА" до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "АФАЛІНА", звернувся із позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просить суд: визнати незаконним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області від 03.10.2017 року №, яким визначена сума грошового зобов'язання ТОВ "АФАЛІНА" з податку на додану вартість у загальному розмірі 754089,00 грн., з яких: 502726,00 грн. - за основним платежем, 251363,00 - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Підставою подання вказаного позову слугувало винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, яке на думку позивача, є неправомірним та таким, що прийнято в порушення вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки акту перевірки, на підставі якого винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення, є необґрунтованими та помилковими, у зв'язку з чим податкове повідомлення - рішення відповідача від 03.10.2017 року № підлягає скасуванню, оскільки ТОВ «АФАЛІНА» не має жодних прав, обов'язків або законних повноважень за для контролю своїх контрагентів: примушування їх знаходитись за податковою адресою, подавати документи під час перевірок органам ДФС, правильно складати та подавати декларації та т.п. Власний обов'язок вести бухгалтерських облік та подавати податкову звітність до органу ДФС позивач виконує у повному обсязі.

Ухвалою суду від 19.02.2018 року відкрито провадження по справі.

На виконання вимог ухвали суду представником відповідача 05.03.2018 року подано відзив на позов (а.с. 80-86), в якому в обґрунтування своєї позиції, зокрема, зазначає, що під час проведеної перевірки підприємства позивача, за наслідками якої складено відповідний акт, встановлено порушення п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198 п.201.1, п. 201.7 ст.201 Податкового Кодексу України, яке полягало у завищенні податкового кредиту на загальну суму 502 726, а саме за грудень 2016 року на суму ПДВ 123 416 грн. та за березень 2017 року на суму ПДВ 379 310 грн. Зазначає, що в ході перевірки отримана податкова інформація від Державної податкової інспекції ГУ ДФС у м. Києві відносно контрагентів позивача, а саме: від 24.04.2017 р. №117/26-15-14-04-03: узагальнена податкова інформація складена з неможливості вручення запиту від 24.04.2017 № 10184/10/26-15-14-04-03 у зв'язку із відсутністю контрагента позивача - ТОВ "Бронкс" (код 41051533) за податковою адресою. Також, в ході перевірки отримана податкова інформація від Державної податкової інспекції ГУ ДФС у м. Києві від 14.04.2017 №116/26-15-14-04-04: узагальнена податкова інформація складена з причини неможливості проведення документальної позапланової виїзної перевірки у зв'язку з відсутністю ТОВ «Прімавера Груп» за місцезнаходженням. За таких обставин фахівцями податкового органу зроблено висновок про неможливість проведення господарських операцій ТОВ «Афаліна» за укладеними договорами із зазначеними постачальниками. Зазначає також, що визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

У зв'язку із тривалим перебуванням судді на лікарняному (у період з 12 березня 2018 року по 10 квітня (включно) 2018 року перебувала на лікарняному, з 16.04.2018-17.04.2018 р. - у відрядженні), розгляд справи відкладався.

У судове засідання, призначене на 25 квітня 2018 року, прибули представники сторін.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, та зазначив, що порушення, встановлені в ході перевірки підприємства позивача, зафіксовані належним чином в акті перевірки, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято на законних підставах та відповідає чинному законодавству, а тому просив суд відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «АФАЛІНА» пройшло передбачену законом процедуру державної реєстрації та набуло статус юридичної особи з ідентифікаційним кодом 22701074., перебуває на обліку в Центральній ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області як платник податків.

Судом встановлено, що на підставі направлення від 08.08.2017 року № 5551 Головного управління ДФС у Харківській області, фахівцями відповідача, відповідно до п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78, п.82.2 ст.82 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-УІ (зі змінами та доповненнями) проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна", податковий номер 22701074 (далі за текстом - ТОВ "Афаліна"), з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства по господарським взаємовідносинам з ТОВ «Бронкс» (податковий номер 41051533) за березень 2017 року та ТОВ «Прімавера груп» (податковий номер 40806552) за грудень 2016 року.

За результатами проведеної перевірки складено відповідний Акт перевірки 19.08.2017 №10335/20-40-І4-11/22701074 (а.с. 8-20).

Висновками зазначеного акту перевірки контролюючим органом встановлено такі порушення ТОВ «АФАЛІНА»: п.198.1, п.198.3, п.198.6, ст.198, п. 201.1, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-УІ, зі змінами та доповненнями в результаті завищено податковий кредит на загальну суму 502726 грн., а саме у грудні 2016 року на суму ПДВ 123416 грн., та березень 2017 року на суму ПДВ 379 310 грн., що призвело до заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету розмірі 502726 грн.

На підставі зазначених висновків контролюючим органом було винесене податкове повідомлення-рішення від 03.10.2017 року №, яким визначена сума грошового зобов'язання ТОВ "АФАЛІНА" з податку на додану вартість у загальному розмірі 754089,00 грн., з яких: 502726,00 грн. - за основним платежем, 251363,00 - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Як вбачається з матеріалів справи, підприємство позивача оскаржило податкове повідомлення - рішення в адміністративному порядку (а.с. 23-25). За наслідками розгляду скарги до Державної фіскальної служби України Рішенням від 28.12.2017р. № 32019/6/99-99-11-01-01-25 податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 03.10.2017 року № залишено без змін, а скаргу позивача залишено без задоволення (а.с. 26-28).

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення, а також суджень, викладених суб'єктом владних повноважень в акті перевірки на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що адміністративному суду при вирішенні адміністративного спору належить перевірити, зокрема, обґрунтованість саме тих висновків, стосовно обставин спірних правовідносин, які покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення.

Підставами для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення слугували висновки акту перевірки, в якому встановлена, на думку контролюючого органу, неможливість реального здійснення фінансово-господарських операцій з ТОВ «Бронкс» та з ТОВ «Примавера Груп».

Судом встановлено, що в періоді, який перевірявся, ТОВ «АФАЛІНА» мало господарські відносини з такими підприємствами - постачальниками товарів: ТОВ «Бронкс» (податковий номер 41051533) та ТОВ «Примавера Груп» (податковий номер 40806552).

Щодо господарських взаємовідносин з ТОВ «Бронкс» судом встановлено наступне:

Згідно договору поставки № 27/02 від 27.02.2017 р., укладеного між ТОВ «БРОНКС» (постачальником) та підприємством позивача (покупцем) (а.с. 39-40), постачальником в період березень 2017 року було поставлено позивачеві сплав алюмінієвий на загальну суму 2 275 860,00 грн., в т.ч. ПДВ - 379 310,00 грн.

Проведення господарської операції підтверджується: 1) Видатковою накладною № 1 від 01.03.2017 р., податковою накладною № 1 від 01.03.2017р., ТТН № 0103 від 01.03.2017 р. на суму 838 440,00 грн., в тому числі ПДВ - 139 740,00 грн.; 2)Видатковою накладною № 11 від 05.03.2017 р., податковою накладною № 11 від

05.03.2017 р. та ТТН № 0503 від 05.03.2017 р. на суму 770 340,00 грн., в тому числі ПДВ -

128 390,00 грн.; 3) Видатковою накладною № 82 від 20.03.2017 р., податковою накладною № 82 від 20.03.2017 р. та ТТН № 2003 від 20.03.2017 р. на суму 667 080,00 грн., в тому числі ПДВ -111180,00 грн. (а.с. 41-46).

Судом з'ясовано, що позивач повністю розрахувався з постачальником за товар, отриманий за договором поставки № 27/02 від 27.02.2017 р., що підтверджується:

- платіжними дорученнями: № 263 від 31.03.2017 р. в сумі 223 034,28 грн.; № 278 від 05.04.2017 р. в сумі 214 096,11 грн.; № 299 від 07.04.2017 р. в сумі 562 372,19 грн.; №323 від 13.04.2017 р. в сумі 306 748,47 грн.; № 333 від 18.04.2017 р. в сумі 306 748,47 грн. (а.с. 47-52);

- Договором № 04/09 про відступлення права вимоги від 04.09.2017 р., укладеного між ТОВ «БРОНКС» (первісним кредитором), ТОВ «МАКСИМУМ-ЛЕНД» (новим кредитором) та ТОВ «АФАЛІНА» (боржником) (а.с. 53-54);

- платіжними дорученнями: № 756 від 05.09.2017 р. в сумі 306 748,00 грн.; № 759 від 05.09.2017 р. в сумі 153 374,00 грн.; № 776 від 08.09.2017 р. в сумі 202 738,48 грн. (а.с. 55-57).

Як встановлено під час розгляду справи, відповідачем в Акті перевірки зазначено, що позивачем суми ПДВ за вказаними податковими накладними включено до складу податкового кредиту, Єдиного реєстру податкових накладних, які відповідають даним додатку 5 до податкової декларації з ПДВ та даним декларації з ПДВ за березень 2017 р.

В той же час, в Акті перевірки (стор. 6-7) міститься посилання на податкову інформацію ДПІ ГУ ДФС у м. Києві від 24.04.2017 р. № 117/26-15-14-04-03: узагальнена податкова інформація складена з неможливості вручення запиту від 24.04.2017 №10184/10/26-15-14-04-03 у зв'язку із відсутністю контрагента позивача - ТОВ "Бронкс" (код 41051533) за податковою адресою.

На підставі чого, контролюючим органом зроблено висновок про те, що зазначене контрагент позивача - ТОВ «Бронкс» - здійснювало діяльність, спрямовану на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди третім особам.

На підставі наведеного фахівцем контролюючого органу в Акті перевірки було зроблено висновок про відсутність у ТОВ «АФАЛІНА» підстав для формування податкового кредиту за податковими накладними, виписаними ТОВ «БРОНКС» в березні 2017 р.

Судом встановлено, що між ТОВ «АФАЛІНА» (покупець) і ТОВ «ПРІМАВЕРА ГРУП» (постачальник) було укладено договір поставки від 16.12.2016 р. № 16/12, згідно п. 1.1. якого останній зобов'язався поставити і передати у власність покупцю, а покупець прийняти і своєчасно .-платити сплави алюмінієві, кремній та інший товар (58-59).

На виконання умов договору у грудні 2016 р. ТОВ «ПРІМАВЕРА ГРУП» поставило позивачу сплав алюмінієвий на загальну суму 740496,00 грн., у тому числі ПДВ - 123416,00 грн., що підтверджується: 1) Видатковою накладною № 109 від 20.12.2016 р., податковою накладною № 109 від 20.12.2016 р. та ТТН № 2012 від 20.12.2016 р. на суму 740 496,00 грн., в тому числі ПДВ -.23 416,00 грн. (а.с. 60-61).

На підтвердження проведення розрахунків із постачальником за отриманий по договору товар представником позивача до матеріалів справи надані копії платіжних доручень: № 1285 від 22.12.2016 р. в сумі 76 271,09 грн.; № 1290 від 26.12.2016 р. в сумі 307 692,30 грн.; № 3 від 04.01.2017 р. в сумі 235 897,43 грн.; № 31 від 11.01.2017 р. в сумі 120 635,18 грн. (а.с. 62-64).

Судовим розглядом встановлено, що відповідачем в Акті перевірки зазначено, що суми ПДВ за вказаною податковою накладною включено позивачем до складу податкового кредиту, Єдиного реєстру податкових накладних, які відповідають даним додатку 5 до податкової декларації з ПДВ даним декларацій з ПДВ за грудень 2016 р.

Між тим, в Акті перевірки (стор. 8-9) є посилання на податкову інформацію ДПІ ГУ ДФС у м. Києві від 14.04.2017 р. № 116/26-15-14-04-04, складену «з причини неможливості проведення документальної позапланової виїзної перевірки у зв'язку з відсутністю ТОВ «Прімавера Груп» за місцезнаходженням ...», згідно якої на підставі аналізу наявних трудових ресурсів, обсягу оформлених документально операцій з реалізації та придбання різних груп товарів, а також аналізу операцій із основним постачальником товарів останнього в лютому, березні 2017 р. - ТОВ «Орел Глобал», встановлено неможливість виконання документально оформлених господарських операцій ТОВ «ПРІМАВЕРА ГРУП».

На підставі зазначеної інформації, фахівцем, який проводив перевірку, в Акті перевірки зроблено висновок про відсутність у ТОВ «АФАЛІНА» підстав для формування податкового кредиту за податковими накладними, виписаними ТОВ «ПРІМАВЕРА ГРУП» в грудні 2016 р.

Суд по суті спірних правовідносин зазначає наступне:

Згідно п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як вбачається з матеріалів справи, у періоді, що перевірявся відповідачем, позивач здійснював на власному виробництві, яке розташоване за юридичною адресою позивача: м. Харків, пров. Пластичний, 9, переробку отриманого від контрагентів сплаву алюмінієвого, а також перепродаж сплаву алюмінієвого. Позивачем на підприємстві створено аналітичну лабораторію, атестовану у встановленому законом порядку, в якій здійснюється перевірка придбаного у контрагентів сплаву алюмінієвого якісним показникам, зазначеним у супровідних документах на нього, проводяться вимірювання хімічного складу і властивостей сплавів алюмінієвих, брухту та відходів.

В акті перевірки (стор 12 акту) зазначається, що в ході перевірки підприємством було надано лист від 14.08.2017 року № 69, в якому зазначено, що дані алюмінієві сплави, які були отримані від ТОВ «Прімавера груп» (податковий номер 40806552) у грудні 2016 року та від ТОВ «Бронкс» (податковий номер 41051533) у березні 2017 року були використані на підприємстві для виробництва алюмінієвих сплавів, що являються основним видом діяльності ТОВ «Афаліна».

Згідно п.п. 16.1.2. п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків і зборів.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарська операція визначена як дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

В ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» зазначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Надані суду первинні документи за своєю формою та змістом відповідають вимогам чинного законодавства, наявності недоліків (дефектів форми, змісту або походження), які б згідно п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. № 168/704, спричиняли втрату зазначеними документами юридичного статусу первинних документів, судом не виявлено та актом перевірки не встановлено.

Згідно п.п. 14.1.181 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Приписами п.198.1 - 198.2. ст.198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

В силу положень п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, з огляду на зазначені приписи підставою для зменшення платником податкових зобов'язань з податку на додану вартість на суму цього податку, нараховану на вартість придбаних товарів, є факт реального придбання товарів та безпосередній зв'язок витрат на оплату цих товарів з господарською діяльністю платника податків, що передбачає використання у власній господарській діяльності придбаних товарів або ж призначення останніх для такого використання.

Норми п. 201.1., п. 201.4, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України встановлюють, що платник податку зобов'язаний в установлені терміни скласти, зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну та надати покупцю (за його вимогою), яка є для покупця підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, всі перелічені суми ПДВ, віднесені позивачем до сум податкового кредиту у відповідних звітних періодах, підтверджені податковими накладними, які складені на підставі договорів, видаткових накладних, платіжних документів, відповідають вимогам п. 201.1. ст. 201 Податкового кодексу України та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

В процесі судового розгляду з боку відповідача не надходило заперечень проти правильності оформлення податкових накладних, на підставі яких позивач скористався правом на формування податкового кредиту. В ході перевірки відповідачем не встановлено наміру у позивача отримати за зазначеними договорами поставки іншого результату, ніж придбання товару.

Таким чином, формування податкового кредиту позивачем, як платником ПДВ, здійснено відповідно до вимог Податкового кодексу України.

Судом не встановлено доказів відсутності реальності господарської операції за зазначеними договорами, за правилами ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач таких доказів до суду не надав.

Факт придбання товару та його використання позивачем у господарській діяльності документально підтверджується первинними бухгалтерськими документами, що були надані до суду, а саме: договорами поставки, витягами з Єдиного реєстру податкових накладних, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, платіжними дорученнями, картками складського обліку матеріалів. Судом не встановлено невідповідності даних, що містять зазначені документи, фактичним обставинам.

На час складання і видачі податкових накладних контрагенти позивача були зареєстровані у встановленому законом порядку, знаходилися на обліку в контролюючому органі, мали статус платників ПДВ, свідоцтва платників ПДВ не були анульовані на момент укладання і вчинення правочинів, докази, що спростовують ці обставини, відповідачем до суду не надано. Відповідачем також не надано належних доказів щодо визнання недійсними у встановленому законом порядку договорів, укладених між позивачем та його контрагентами.

Проаналізувавши вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що позивачем доведено придбання у контрагентів товару, який в подальшому використовувався у власній господарській діяльності, а останніми виконані умови укладених договорів, що підтверджується первинними бухгалтерськими та податковими документами, які, на думку суду, виписані з додержанням вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні", п.201.1 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, п.2.4 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995року за №168/704.

Зі змісту акта перевірки вбачається, що встановлення відповідачем факту неправомірного віднесення позивачем відповідних сум до складу податкових зобов'язань та до складу податкового кредиту, а також донарахування позивачеві податку на додану вартість відбулося внаслідок висновків відповідача про неможливість виконання з боку ТОВ «Бронкс» та ТОВ «Примавера Груп» документально оформлених господарських операцій з позивачем у відповідних звітних періодах. Такі висновки були зроблені відповідачем на підставі наявних в податковій інформації відомостей, на підставі яких відповідач дійшов висновку про неможливість виконання документально оформлених господарських операцій цими підприємствами.

Проте, в Акті перевірки відсутнє будь-яке посилання на довідку, складену за результатами зустрічної звірки, або на акт чи довідку, які складаються за результатами проведеної перевірки, та відповідно, які б містили інформацію про встановлення фактів порушень вказаними підприємствами податкового законодавства та притягнення цих підприємств до відповідальності.

У періодах, що перевірялися, установчі документи зазначених підприємств не були визнані недійсними, державна реєстрація підприємств не була скасована.

З цього приводу суд зауважує, що відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються, зокрема, на такому основному принципі, як превалювання сутності над формою, з яким операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми. Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Факт придбання товарно - матеріальних цінностей, робот, послуг має бути обов'язково підтверджений доказами фізичного переміщення товарно-матеріальних цінностей у просторі від продавця до покупця.

Обов'язкове встановлення факту поставки відповідає правовій позиції Верховного Суду України по такій категорії спорів, висловленій, зокрема в постанові від 22.10.2010 у справі за позовом Приватного підприємства "Балтімор" до ДПІ у Кіровоградській області, Головного управління Державного казначейства України у Кіровоградській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Отже, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Суд також зазначає, що відповідно в п.57 Рішення Європейського суду з прав людини по справі "Булвес" АД проти Болгарії від 22 січня 2009 року судом було зазначено, що оскільки компанія-заявник у повному обсязі та вчасно виконала обов'язки з дотримання встановлених Державою-членом Конвенції норм стосовно ПДВ та не мала засобів для забезпечення виконання податкових зобов'язань постачальником і не знала про невиконання останнім своїх обов'язків, вона могла правомірно очікувати отримання вигоди від застосування одного із основних правил системи оподаткування ПДВ, а саме від визнання права на податковий кредит щодо суми ПДВ, яка була сплачена постачальнику. Більше того, лише після подачі декларації із віднесенням відповідних сум до складу податкового кредиту та проведення податковими органами зустрічної перевірки постачальника могло бути встановлено, чи виконав постачальник свій обов'язок подання звітності з ПДВ у повному обсязі. Відповідачем не доведено обізнаності позивача щодо недобросовісного декларування своїх зобов'язань його контрагентами.

Таким чином, позивач не може нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку. Такі вимоги, відповідно до зазначеного рішення Європейського суду з прав людини є надмірним тягарем для платника податку, що порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності.

Суд також при винесенні рішення керується практикою Верховного Суду України. Зокрема, Верховний Суд у своїй постанові від 20.03.2018 року по справі № 805/10886/13-а (провадження № К/9901/1424/18) зазначає, що за наявності ознак нікчемності правочину, податкові органи мають право та повинні звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність, а не класти власний висновок в основу податкового правопорушення та визначати на цій підставі грошове зобов'язання. Зазначена позиція є усталеною, наведена постановою Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9.

Наведені вище документи первинного бухгалтерського обліку, які також досліджувались податковим органом під час проведення перевірки позивача, підтверджують здійснення руху активів та зміни у власному капіталі та зобов'язаннях позивача.

Крім того, в акті перевірки не викладено жодних належних та допустимих доказів відсутності фактичного здійснення позивачем господарських операцій за укладеними договорами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач правомірно включив до складу витрат та податкового кредиту суми, які підтверджені первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, у зв'язку з придбанням позивачем товару (послуг), які в свою чергу були використані останнім у межах господарській діяльності.

З приводу інших доводів контролюючого органу суд зазначає, що сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки в їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 р. по справі № 804/7470/16.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з наведеного, обставини справи об'єктивно засвідчують фактичне здійснення господарських операцій ТОВ «АФАЛІНА» з постачальниками товарів: ТОВ «Бронкс» (податковий номер 41051533) та ТОВ «Примавера Груп» (податковий номер 40806552) на підставі укладених договорів та правомірність віднесення позивачем до податкового кредиту сум ПДВ відповідно до первинних бухгалтерських документів та податкових накладних, які виписані на виконання умов договірних відносин з вказаними підприємствами.

Згідно до ч.1 та ч. 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач довів обґрунтованість позовних вимог, натомість - суб'єктом владних повноважень, який заперечує проти позову, правомірність оскаржуваних рішень - не доведена та не підтверджена доказами, які перевірено судом, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідачем, в силу приписів наведеної норми законодавства, до матеріалів справи належних доказів, що спростовували доводи позивача, порушення вимог законодавства не надані, судом таких фактів також не виявлено.

Таким чином, доказів, які б свідчили про правомірність та законність оскаржуваного рішення відповідачем до суду не надано та під час розгляду справи не долучено та не зазначено.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що висновки акту перевірки є необґрунтованими та безпідставними, а податкове повідомлення-рішення, прийняте на його підставі є таким, що підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 133, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АФАЛІНА" до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управлення ДФС у Харківській області від 03.10.2017 року №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області (, адреса: 61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46) на користь Державного бюджету України (розрахунковий рахунок - 4011, одержувач - УДКСУ в Основ'янському районі м. Харкова, код ЄДРПОУ - 37999628, банк одержувача - ГУДКСУ в Харківській області, МФО - 851011, код бюджетної класифікації - 22030101) судовий збір у розмірі 11311,33 грн. (одинадцять тисяч триста одинадцять гривень 33 копійки).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04 травня 2018 року.

Суддя Шляхова О.М.