Справа № 826/14237/16
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 травня 2018 року № 826/14237/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів Кармазіна О.А., Скочок Т.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1, Сільськогосподарського приватного підприємства «Злагода»
до проПенсійного фонду України визнання додатку 6 до Інструкції таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, визнання протиправним рішення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - Позивач-1, ОСОБА_1.), Сільськогосподарське приватне підприємство «Злагода» (далі по тексту - Позивач-2, СПП «Злагода») звернулися до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Пенсійного фонду України (далі по тексту - Відповідач, ПФ України), в якому просять суд:

- визнати протиправним рішення Пенсійного фонду України на звернення ОСОБА_1 по скасуванню додатку 6 до Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України;

- визнати додаток 6 до Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, який включає умову по покриттю підприємствами самих пільгових пенсій, призначених особам за пунктами «б» - «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та умову по покриттю витрат по виплаті і доставці пільгових пенсій, призначених особам за пунктом «ж» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили - Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що умова додатку 6 до Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою Правління ПФ України від 19.12.2003 №21-1 (далі по тексту - Інструкція №21-1), в частині включення виплат пільгових пенсій до витрат на їх виплату і доставку не відповідають положенням статей 8, 19, 41, 42, 92 Конституції України, статей 7, 73 та абзаців 1 пункту 2, абзацу 3 підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», статей 2, 4 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування», статей 8, 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При цьому така невідповідність, на переконання позивачів, полягає в тому, що Відповідачем безпідставно включено до витрат на виплату і доставку пільгових пенсій безпосередньо її розмір, що не передбачено Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Крім того, позивачі підкреслюють, що оскільки в силу приписів статті 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії не підлягають оподаткуванню, останні не можуть включатися до фактичних витрат на їх виплату та доставку. Також в обґрунтування своєї правової позиції позивачі зазначають, що жодний закон не містить вказівки на обов'язок підприємств забезпечувати покриття виплати пенсій.

Стверджуючи про протиправність рішення ПФ України, позивачі вказують на те, що, відмовляючи у скасуванні додатку 6 до Інструкції №21-1, Відповідач посилався виключно на її положення без обґрунтування своєї позиції нормами актів вищої юридичної сили.

Заперечуючи проти позову, Відповідач у своїх письмових запереченнях та відзиві на позов зазначив, що додаток 6 до Інструкції №21-1 повністю відповідає вимогам актів вищої юридичної сили, оскільки порядок покриття витрат на виплату і доставку пільгових пенсій, призначених за пунктами «б» - «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що діяв до набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», залишився незмінним та врегульований положеннями Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування».

Крім іншого, у вказаних запереченнях та відзиві Відповідач звернув увагу на те, що будь-яких рішень за наслідками розгляду звернення Позивача-1 щодо скасування додатків 6 та 7 до Інструкції №21-1 Пенсійним фондом України не приймалося, оскільки за своєю природою лист Відповідача є відповіддю на звернення особи із зазначенням питань щодо застосування положень чинного законодавства.

Поряд з цим, ПФ України звертав увагу суду на відсутність у ОСОБА_1 права на оскарження додатку 6 до Інструкції №21-1, оскільки приписи останньої не поширюють свою дію на фізичних осіб в частині відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пільгових пенсій.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2016 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року справу №826/14237/16 прийнято до провадження судді Катющенка В.П. та призначено до судового розгляду колегією у складі трьох суддів.

Оскільки сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання 04 квітня 2018 року не з'явилися, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, справа розглядається у порядку письмового провадження у відповідності до вимог ч. 3 ст. 194 та ч. 9 ст. 205 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань СПП «Злагода» зареєстроване як юридична особа за адресою: 34111, Рівненська обл., Дубровицький район, село Висоцьк, ідентифікаційний код - 30715904. Крім того, Позивач-2 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області як платник внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

На адресу СПП «Злагода» надійшов лист Управління Пенсійного фонду України в Дубровицькому районі Рівненської області від 20.01.2015 №154/02 із розрахунком фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до частини 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в частині пенсій, призначених відповідно до пунктів «б» - «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Доданий до вказаного листа розрахунок фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в частині пенсій, призначених відповідно до пунктів «б» - «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» був складений за формою, визначеною у додатку 6 до Інструкції №21-1.

Вважаючи, що до складу фактичних витрат на виплату та доставку пенсій безпідставно включено загальний місячний розмір пенсій, позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його невідповідністю додатку 6 до Інструкції №21-1 нормативним актам вищої юридичної сили.

Крім того, у липні 2016 ОСОБА_1 направив до ПФ України звернення, в якому просив скасувати додатки 6 та 7 до Інструкції №21-1 та затвердити додатки в новій редакції (або внести зміни до діючих), в яких виключити умови, які зобов'язують підприємства, організації, установи та підприємців відшкодовувати (покривати, оподатковувати) самі пільгові пенсії, а також витрати по виплаті і доставці пільгових пенсій, призначених за пунктом «ж» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За результатами розгляду даного звернення Пенсійний фонд України листом від 11.08.2016 №2402/11-11 повідомив ОСОБА_1 про те, що в силу приписів ст. 72, п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», абз. 4 п. 1 ст. 2 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» обов'язок з відшкодування понесених Пенсійним фондом України витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», покладений на підприємства до досягнення особами пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Вважаючи дане рішення ПФ України таким, що не містить обґрунтування відповідності додатку 6 до Інструкції №21-1 актам вищої юридичної сили, позивачі звернулися до суду із вимогою про визнання його протиправним.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. п. «б» - «з» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

- працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах (п. «б»);

- трактористи-машиністи, безпосередньо зайняті у виробництві сільськогосподарської продукції в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, - чоловіки після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі (п. «в»);

- жінки, які працюють трактористами-машиністами, машиністами будівельних, шляхових і вантажно-розвантажувальних машин, змонтованих на базі тракторів і екскаваторів, - після досягнення 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 15 років на зазначеній роботі (п. «г»);

- жінки, які працюють доярками (операторами машинного доїння), свинарками-операторами в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, - після досягнення 55 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років за умови виконання встановлених норм обслуговування (п. «д»);

- жінки, зайняті протягом повного сезону на вирощуванні, збиранні та післязбиральній обробці тютюну, - після досягнення 55 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років (п. «е»);

- робітниці текстильного виробництва, зайняті на верстатах і машинах, - за списком виробництв і професій, затверджуваним у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, - після досягнення 55 років і при стажі зазначеної роботи не менше 20 років (п. «є»);

- жінки, які працюють у сільськогосподарському виробництві та виховали п'ятеро і більше дітей, - незалежно від віку і трудового стажу, в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України (п. «ж»);

- водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, після досягнення 55 років і при стажі роботи для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років (п. «з»).

Згідно п. 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України» від 17.02.2000 №1461-III порядок внесення плати на покриття фактичних витрат на виплату і доставку пенсій змінено, а саме: норму, що регулювала дане питання у статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», виключено та врегульовано порядок покриття витрат на виплату та доставку пільгових пенсій шляхом введення окремого виду збору на обов'язкове державне пенсійне страхування у Закон України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є суб'єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об'єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об'єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.

Згідно з абз. 4 п. 1 ст. 2 згаданого Закону об'єктом оподаткування для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону, крім платників, віднесених до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені у підпункті 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів «б» - «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Приписи абз. 3 п. 1 ст. 4 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» визначають, що на обов'язкове державне пенсійне страхування встановлюються ставки збору для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону - 100 відсотків від об'єкта оподаткування, визначеного абзацом четвертим пункту 1 статті 2 цього Закону.

Зі змісту наведених норм випливає законодавче закріплення за підприємствами обов'язку з відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пільгових пенсій, призначених за пунктами «б» - «з» (включаючи п. «ж») до набуття особами права на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

При цьому посилання позивачів на положення ч. 4 ст. 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення», згідно якої пенсії не підлягають оподаткуванню, у зв'язку з чим, на їхню думку, включення до фактичних витрат на виплату і доставку пільгових пенсій безпосередньо їх розміру, суперечить вимогам даного Закону, суд вважає безпідставним, оскільки, по-перше, положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що пенсії, виплачені фізичній особі, не підлягають оподаткуванню, по-друге, встановлення збору у розмірі 100% фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів «б» - «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і є способом покриття витрат на виплату і доставку пільгових пенсій, до якого відсилають приписи п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Інструкція №21-1 визначає процедуру стягнення заборгованості зі сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески), сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій та інших платежів до бюджету Пенсійного фонду України, нарахування і сплати фінансових санкцій та пені, а також відшкодування підприємствами витрат Пенсійного фонду України на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах.

Відповідно до п. 6.1 згаданої Інструкції №21-1 відшкодуванню підлягають витрати Пенсійного фонду на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для платників, зазначених у підпункті 2.1.1 пункту 2.1 цієї Інструкції (крім платників, віднесених до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені у підпункті 4 пункту 291.4 статті 291 глави 1 розділу XIV Податкового кодексу України), у розмірі 100 відсотків фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до абзацу першого частини 2 Прикінцевих положень Закону застрахованим особам, які працювали або працюють на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Пунктом 6.4 Інструкції №21-1 передбачено, що розмір сум до відшкодування на поточний рік визначається органами Пенсійного фонду України щорічно у розрахунках фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, призначених відповідно до частини 2 Прикінцевих положень Закону (згідно з додатками 6 та 7), які надсилаються підприємствам до 20-го січня поточного року та протягом місяця з новопризначених (перерахованих) пенсій.

Зі змісту додатку 6 до Інструкції №21-1, на невідповідності якого вимогам актів вищої юридичної сили наполягають позивачі, вбачається, що фактичними витратами на виплату пенсій (графа 10) є розмір пенсії (графа 8).

Надаючи оцінку складовим елементам фактичних витрат на виплату і доставку таких пенсій, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Приписи ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначають, що загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами, зокрема, законодавчого визначення умов і порядку здійснення загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; обов'язковості страхування осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством, а також осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, фізичних осіб - підприємців; рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування; фінансування видатків на виплату пенсій, надання соціальних послуг за рахунок страхових внесків, бюджетних коштів і коштів цільових фондів; гласності, прозорості та доступності діяльності Пенсійного фонду; обов'язковості фінансування за рахунок коштів Пенсійного фонду витрат, пов'язаних з виплатою пенсій та наданням соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом; цільового та ефективного використання коштів загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; відповідальності суб'єктів системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду використовуються на: 1) виплату пенсій, передбачених цим Законом; 2) надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; 3) фінансування адміністративних витрат, пов'язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду; 4) оплату послуг з виплати та доставки пенсій; 5) формування резерву коштів Пенсійного фонду.

Тобто, до складу витрат, які здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду, включаються, зокрема, витрати на виплату пенсій, передбачених Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а також на оплату послуг з виплати та доставки пенсій. При цьому, суд звертає увагу на те, що законодавець окремо розрізняє поняття «витрати на виплату пенсій» та «витрати на оплату послуг з виплати та доставки пенсій».

Разом з тим, на переконання суду, до складу фактичних витрат на виплату і доставку пільгових пенсій включаються не лише витрати на оплату послуг з їх виплати і доставки, а й витрати на виплату таких пенсій. В іншому ж випадку чинне законодавство передбачало обов'язок підприємства з відшкодування витрат на оплату послуг з виплати та доставки пенсій.

Крім того, суд вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до п. 6.6 Інструкції №21-1 додаткові пенсії, додаткові витрати на виплату підвищеного розміру пенсії відповідно до статті 8 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці», доплати, надбавки та підвищення, призначені відповідно до законодавства України, які виплачуються за рахунок інших джерел, ніж кошти Пенсійного фонду України, не включаються до розміру фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, що підлягають відшкодуванню.

З наведеного вбачається, що додаткові пенсії, доплати, надбавки та підвищення, призначені відповідно до законодавства України, які виплачуються за рахунок інших джерел, ніж кошти Пенсійного фонду України, не включаються до розміру фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, які підлягають відшкодуванню. Натомість, розмір самої пенсії без урахування відповідних надбавок, доплат та підвищень, підлягає відшкодуванню підприємствами як складова фактичних витрат на виплату пенсії.

Крім іншого, висновок щодо необхідності включення основного розміру пенсії до складу фактичних витрат на її виплату та доставку, виходячи з аналізу положень п. 6 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та пп. 6.6 Інструкції №21-1, неодноразово підтверджений Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 11.02.2014 у справі №21-471а13, від 15.07.2014 у справі №21-261а14.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що положення додатку 6 Інструкції №21-1 в частині включення до розрахунків фактичних витрат на виплату і доставку пільгових пенсій розміру таких пенсій, призначених на підставі пунктів «б» - «з» (у тому числі пункту «ж») ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідають приписам статей 7, 73, абзацу 1 пункту 2 та абзацу 3 підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», статті 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 4 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування».

При цьому вказаними вище висновками суду спростовується твердження позивачів про протиправність позиції ПФ України, яка міститься у листі останнього від 11.08.2016 №2402/11-11, що, у свою чергу, свідчить про обґрунтованість позиції Відповідача про законодавче закріплення за підприємствами обов'язку з відшкодування Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою та доставкою пільгових пенсій до досягнення особами пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Твердження позивачів про те, що виплата пенсій, призначених за пунктами «в» - «е» та «ж» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» взагалі не може включатися до фактичних витрат на їх виплату та доставку, оскільки здійснювалася до 01.01.2005 за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а з 01.01.2005 - за рахунок коштів Державного бюджету України, суд вважає помилковим з огляду на наступне.

Відповідно до абз. 5 пп. 1 п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсій особам, які були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників, за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та особам, пенсії яким призначені відповідно до пунктів «в» -«е» та «ж» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», здійснюється до 1 січня 2005 року за рахунок коштів Пенсійного фонду, а з 1 січня 2005 року - за рахунок коштів Державного бюджету України до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Аналіз наведених положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у системі з приписами ст. ст. 2, 4 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» дає підстави для висновку про те, що витрати на виплату та доставку пенсій особам, пенсії яким призначені відповідно до пунктів «в» - «е» та «ж» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», покриваються підприємствами та організаціями.

Винятком із цього правила є лише порядок покриття витрат на виплату та доставку пенсій особам, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, оскільки за змістом абзацу п'ятого підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсій таким особам здійснюється до 1 січня 2005 року за рахунок коштів ПФУ, а з 1 січня 2005 року - за рахунок коштів Державного бюджету України до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, а отже, і витрати на виплату та доставку пільгових пенсій покриваються за рахунок Пенсійного фонду України та Державного бюджету України відповідно.

Однак специфіка такого порядку полягає в особливостях пенсійного забезпечення зазначених осіб.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років.

Відтак, змісту пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», проаналізований у контексті статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», дає підстави для висновку про те, що порядок, за якого витрати на доставку пільгових пенсій покриваються до 1 січня 2005 року за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а з 1 січня 2005 року - за рахунок коштів Державного бюджету України, стосується лише витрат на виплату та доставку пенсій, призначених особам на підставі статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 07.07.2015 у справі № 21-735а15.

Твердження позивачів про те, що витрати на виплату і доставку пенсій покриваються підприємствами виключно за результатами атестації робочих місць, що, на їх думку, свідчить про невідповідність додатку 6 до Інструкції №21-1 приписам пп. 2 п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд вважає необґрунтованими.

Даними правовими нормами врегульовано питання призначення пенсії за рахунок коштів підприємств та організацій, бюджетних коштів та цільових фондів, але не раніше ніж за 5 років до досягнення віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, виключно окремим категоріям працівників залежно від умов праці за результатами атестації робочих місць.

Тобто, у даній нормі законодавцем передбачена додаткова можливість призначення пенсій за рахунок підприємств та організацій, бюджетних коштів та цільових фондів деяким категоріям працівників залежно від умов праці за наслідками атестації робочих місць. Водночас, призначення пільгових пенсій за пунктами «б» - «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також порядок відшкодування фактичних витрат на їх виплату і доставку врегулювано підпунктом 1 пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та статтями 2, 4 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування». Відтак правила пп. 2 п. 2 Прикінцевих положень вказаного Закону до спірних правовідносин застосовані бути не можуть.

Крім іншого, суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ч. 2 ст. 264 КАС України, яка повністю відповідає приписам ч. 2 ст. 171 КАС України у редакції, що діяла на момент подання даного позову до суду, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Зі змісту інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 01.06.2010 № 781/11/13-10 вбачається, що нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми. Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин у сфері виконавчої влади, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування.

Згідно з положеннями пункту 21 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 06.03.2008 № 2, судам слід мати на увазі, що за правилами частини другої статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи - суб'єкти правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто, особа повинна довести факт застосування до неї оскаржуваного нормативно-правового акта або те, що вона є суб'єктом відповідних відносин, на які поширюється дія цього акта.

Приписи зазначеної частини можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, якщо суд встановить, що оскаржуваний акт до особи не застосовувався і вона не перебуває у відносинах, до яких цей акт може бути застосовано. У такому разі суд не проводить перевірку нормативно-правового акта на предмет його протиправності (законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, обґрунтовуючи порушення додатком 6 до Інструкції №21-1 своїх прав, ОСОБА_1 посилається на те, що згідно розрахунків, які містять в оскаржуваному додатку, у СПП «Злагода» можуть вилучатися оборотні кошти, чим зачіпаються права не лише суб'єкта господарювання, а й власника та засновника підприємства, тобто Позивача-1.

Однак, дане твердження є, на переконання суду, помилковим, оскільки можливістю оскарження нормативно-правового акту наділені особи, на яких поширюється або може бути поширена його дія.

Відповідно до ст. 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Тобто, СПП «Злагода» як юридична особа, державна реєстрація якої підтверджується наявними у матеріалах справи документами, є самостійним суб'єктом правовідносин, який, зокрема, вправі виступати позивачем у суді.

Разом з тим, як було встановлено раніше, обов'язок з відшкодування фактичних витрат на виплату і доставки пільгових пенсій до набуття особами права на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» чинним законодавством покладено на суб'єктів господарювання. За таких обставин, дія додатку 6 до Інструкції №21-1 не може поширюватися на фізичних осіб, які не є суб'єктами господарювання, не зважаючи на їх правовий статус засновників та/або учасників товариства. У зв'язку з чим, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання додатку 6 до Інструкції №21-1 таким, що не відповідає акту вищої юридичної сили, є необґрунтованими з підстав непоширення наведеним нормативним актом дії на фізичних осіб.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв'язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1), Сільськогосподарського приватного підприємства «Злагода» (34111, Рівненська обл., Дубровицький р-н., с. Висоцьк, ) до Пенсійного фонду України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 9, ) відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Окружний адміністративний суд міста Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді О.А. Кармазін

Т.О. Скочок