Справа № 826/11402/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 квітня 2018 року 10:33 № 826/11402/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.

за участю секретаря судового засідання Борсуковської А.О.,

за участю:

представник позивача: не з'явився

представник відповідача: Мягков О.В.

представник третьої особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області

третя особи Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві

про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області (далі - відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати судді Ірпінського міського суду Київської області Линнику Валерію Яковичу суддівської винагороди виходячи із розміру 10 мінімальних заробітних плат, визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік» за період з 01.01.2017 по 31.08.2017 включно;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області на користь ОСОБА_2 суддівську винагороду та інші виплати за період з 01.01.2017 по 31.08.2017 в сумі 182 627,91 грн.;

- допустити негайне виконання постанови суду в частині стягнення суддівської винагороди.

В обґрунтування позовних вимог позивача зазначив, що суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, суддівська винагорода повинна обраховуватись за правилами, встановленими статтею 133 Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», а саме: посадовий оклад повинен визначатися виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, яка становить 3200,00 грн.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Зазначив, що нарахування і виплата суддівської винагороди позивачу здійснювалась у відповідності до положень чинного законодавства України.

Позивач в судові засідання не з'являвся.

Суд, керуючись положеннями пункту 1 частини 3 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу за відсутності позивача.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 22.09.2005 №1308/2005 позивача призначено на посаду судді Ірпінського міського суду Київської області та відповідно до наказу голови Ірпінського міського суду Київської області від 05.10.2005 №145 зараховано на посаду судді з 05.10.2005 строком на п'ять років.

Постановою Верховної Ради України від 09.09.2010 №2512-VІ позивач обраний безстроково на посаду судді Ірпінського міського суду Київської області. Наказом Ірпінського міського суду Київської області від 14.10.2010 №123/к призначений на посаду судді безстроково з 08.10.2010.

Позивач вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у нездійсненні нарахування судді Ірпінського міського суду Київської області Линнику Валерію Яковичу суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік», у зв'язку із чим звернувся до суду.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (втратив чинність частково) та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (чинний), які визначають організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Положеннями частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 3 статті 133 Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» передбачено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень.

У відповідності до частини 1 статті 135 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 135 названого Закону базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду встановлено в розмірі 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, в розмірі прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року.

За змістом пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 01.01.2017 для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Положеннями абзацу 1 пункту 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII встановлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

При цьому, відповідно до пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453-VI), частиною 3 статті 133 якого, передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Отже, вищезазначеними нормами визначено, що посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, визначається відповідно до розміру, передбаченого частиною 3 статті 133 Закону №2453-VI.

З матеріалів справи видно, що позивач призначений на посаду до набрання чинності Законом №1402-VIII та позивач підтвердив, що не проходив кваліфікаційне оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), а тому його посадовий оклад належить обраховувати з огляду на розмір, визначений частиною 3 статті 133 Закону №2453-VI, який становить 10 мінімальних заробітних плат.

Водночас, згідно з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), який набрав чинності з 01.01.2017, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

За таких умов, положення абзацу 2 пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII слід тлумачити так, що ним встановлено розмір мінімальної заробітної плати, а не розмір «розрахункової величини».

Це положення не змінює частину 3 статті 133 Закону №2453-VI в частині визначення саме мінімальної заробітної плати як величини, на основі якої обчислюється суддівська винагорода, у зв'язку з чим, відсутні ознаки невідповідності цього положення частині 2 статті 130 Конституції України, на що посилався позивач.

Оскільки інститут мінімальної заробітної плати є міжгалузевим інститутом, суд дійшов висновку, що положення Закону №1774-VIII не втручаються у регулювання відносин судоустрою, натомість ними запроваджено зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру заробітної плати, що має бути враховано при визначенні її величини.

Згідно з частинами 1, 2 статті 148 Закону №1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Відповідно до статті 149 наведеного Закону суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що з 01.01.2017 прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600,00 грн.

Таким чином, системно аналізуючи вказані положення, з урахуванням вимог пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII, суд вважає, що розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати та інших виплат у 2017 році у порівнянні із груднем 2016 року не зменшився, отже, втручання у розмір суддівської винагороди як гарантію незалежності суддів не мало місця.

Також суд вважає, що оскільки розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для обчислення суддівської винагороди визначається не статтею 133 Закону №2453-VI, а Законом про державний бюджет на відповідний рік, тому положення пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII слід вважати запровадженням змін (спеціального регулювання стосовно обчислення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат) по відношенню до загального правового регулювання розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

При цьому, відсутність змін до бланкетної норми частини 3 статті 133 Закону №2453-VI не є перешкодою для застосування пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII.

Згідно зі статтею 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

На час розгляду справи судом, положення пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII не визнані неконституційними, є чинними та підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Крім того, Закон №1774-VІІ прийнятий пізніше у часі за норми статті 133 Закону №2453-VІ, тому слід надавати перевагу тому нормативно-правовому акту, що прийнятий пізніше, тобто Закону №1774-VІІ.

Про необхідність пріоритетного застосування положень Закону №1774-VІІ додатково свідчить також і пряма вказівка законодавця, висловлена ним у пункті 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, а саме: до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Також варто відмітити, що застосування відповідачем положень Закону №1774-VІІ не призводить до звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У рішенні від 28.04.2009 №9-рп/2009 Конституційний Суд України, вказуючи на недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац 5 пункту 5 мотивувальної частини).

Суд звертає увагу, що у зв'язку з прийняттям Закону №1774-VІІ не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримував позивач до його ухвалення.

Так, з 01.12.2016 розмір мінімальної заробітної плати становив 1600 грн. (абзац 2 статті 8 Закону України від 25.12.2015 №928-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2016 рік»), а з 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600 грн. (абзац 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з прийняттям Закону №1774-VІІ не відбулось звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача.

Крім того, згідно з частинами 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Суд також зазначає, що згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

З системного аналізу наведених рішень видно, що практика Європейського суду з прав людини полягає в тому, що, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» від 27.05.1996 суд визначив, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право в світлі оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.

За таких обставин, суд також вважає за необхідне зазначити, що кваліфікаційне оцінювання судді - це встановлена законом процедура визначення Комісією професійного рівня знань судді та відповідності його займаній посаді, поетапне проведення якої породжує різні правові наслідки у осіб, що пройшли таке оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, та осіб, які таке оцінювання не пройшли. Метою проведення кваліфікаційного оцінювання є виявлення та заохочення суддів, які змогли підтвердити достатній рівень знань та відповідність займаній посаді.

Враховуючи наведені обставини та здійснений аналіз норм чинного законодавства у сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди діяв на підставі, в межах і спосіб передбачені Конституцією України та законами України, оскільки з січня 2017 року суддям місцевих загальних судів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання відповідно до штатних розписів встановлено посадові оклади у розмірі 16000,00 грн.

За таких обставин, суд не вбачає належних правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не здійснення нарахування позивачу суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» та, як наслідок, відсутні підстави для зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу суддівської винагороди з 01.01.2017 з розрахунку посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи учасників справи стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 6, 8, 9, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено 27.04.2018.

Суддя Є.В. Аблов