Справа № 807/100/18
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2018-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№807/100/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Гулкевич І.З. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про нарахування та виплату щомісячної пенсії за віком,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про нарахування та виплату щомісячної пенсії за віком з 01.04.2015 р по 30.09.2017 р. призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»; допустити негайне виконання рішення суду; зобов'язати відповідача подати у встановлений судом термін звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до указу Президента України від 12.01.2007 р №12/2007 він був призначений на посаду судді Закарпатського окружного адміністративного суду. Постановою Верховної Ради України №4322-VI від 12.01.2012 р його було обрано суддею Закарпатського окружного адміністративного суду безстроково. Рішенням Вищої ради юстиції України від 14.06.2011 р №391/0/15-11 позивача було призначено заступником голови Закарпатського окружного адміністративного суду строком на 5 років. У зв'язку з досягненням 60-років з 06.04.2014 року отримував пенсію за віком, призначену відповідну до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та перебуває на обліку в Ужгородському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Закарпатської області. Після досягнення пенсійного віку продовжував працювати на посаді голови суду. На підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р. позивача було позбавлено пенсійного забезпечення починаючи з 01.04.2015 року по 30.09.2017 року. Позивач звернувся до Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області із заявою про виплату призначеної, але не виплаченої йому пенсії, за період роботи з 01.04.2015 року по 24.10.2017 року включно. Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області від 25.01.2017 року позивача повідомили про відсутність підстав для виплати вищезазначеної пенсії, оскільки 01.04.2015 р набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII. Відповідно до ст.58 даного Закону, у період роботи особи (крім інвалідів Іта ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється чинність пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутату України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії не виплачуються. Вважає, що вказане рішення пенсійного фонду порушує його конституційні права на отримання пенсії.

Ухвалою суду від 28 березня 2018 року прийнято адміністративну справу до провадження та призначено спрощене провадження в справі та запропоновано відповідачу у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву.

Відповідач позов заперечує повністю, мотиви викладені в письмовому відзиві на позовну заяву від 05.04.2018 року. Представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити. У своєму відзиві покликається на те, що позивачу дійсно з 06.04.2014 року була призначена пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». У період з 01.04.2015 року по 30.09.2017 року, так і по теперішній час позивач працює на посаді голови Закарпатського окружного адміністративного суду і на нього поширювалась дія Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року, внесено зміни до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме тимчасово, у період з 01.04.2015 по 31.12.2015 р, 01.01.2016 року по 31.12.2016 року та редакції згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 р №1774-VIII по 31.12.2017 р, особам, крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», які працюють на посадах та на умовах передбачених Законами України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону не виплачуються. Виходячи з вимог цього закону виплата пенсії ОСОБА_1 у вказаний період була припинена.

Вважаючи таку відмову необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Судом встановлено, що відповідно до указу Президента України від 12.01.2007 р №12/2007 позивача призначено на посаду судді Закарпатського окружного адміністративного суду. Постановою Верховної Ради України №4322-VI від 12.01.2012 р його було обрано суддею Закарпатського окружного адміністративного суду безстроково. Рішенням Вищої ради юстиції України від 14.06.2011 р №391/0/15-11 позивача було призначено заступником голови Закарпатського окружного адміністративного суду строком на 5 років З 10.12.2013 року по теперішній час працює на посаді голови Закарпатського окружного адміністративного суду.

Листом Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області від 25.01.2017 р №02/ІІІ-09 позивача повідомлено про відсутність підстав для виплати вищезазначеної пенсії, оскільки відповідно до внесених змін у ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» тимчасово, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України" Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав, та свобод.

Статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Положеннями ст.126 Конституції України закріплені основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. Відповідно до ч. 1 ст. 26 цього закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. Частиною першою ст. 47 закону передбачено, що пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Таким чином, позивач мав законне право на отримання гарантованого державою пенсії, проте у зв'язку з змінами в чинному законодавстві починаючи з 01 квітня 2015 року, пенсійний фонд припинив виплату пенсію позивачу.

Так, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року внесено зміни у ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ( із внесеними змінами), відповідно до яких тимчасово, у період з 1 квітня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України" Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Додаткові обмеження щодо виплати пенсії також були передбачені Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 р №911-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774.

Саме із посиланням на дані норми, позивачу було відмовлено відповідачем у виплаті пенсії за віком у період з 01.04.2015р. по 30.09.2017 р.

Згідно п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIIIщодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року взагалі скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України" Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

08 червня 2016 року Конституційним судом України (справа 4-рп-2016), було визнано неконституційними положення пункту 5 розділу ІІІ «;Прикінцеві положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та визначено, що дане положення не підлягає застосуванню.

У своєму рішенні Конституційний суд України відзначив, що суддя, який після виходу у відставку використовує конституційне право на працю, встановлене статтею 43 Основного Закону України, не може бути позбавлений гарантій незалежності судді, зокрема належного матеріального забезпечення судді у відставці (щомісячного довічного грошового утримання).

Верховна Рада України, вносячи зміни до частини п'ятої статті 141 Закону № 2453 щодо припинення виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, які працюють на певних посадах, порушила конституційні гарантії незалежності суддів. Адже такі законодавчі зміни суперечать меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів як елемента їх незалежності, не відповідають принципу єдиного статусу всіх суддів України, оскільки запроваджують різницю між тими суддями у відставці, які працюють, і тими, які не працюють.

Згідно з ч. 1 ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією України і законами України, п. п. 8, 11 ч. 4ст. 48 Закону N 2453-VI (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що незалежність судді у тому числі, забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням та правом судді на відставку.

Крім того, ч. 6 ст. 48 Закону N 2453-VI (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Тобто, гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено у правових позиціях Конституційного Суду України (зокрема, у рішеннях від 03 червня 2013 року N 3-рп/2013, від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008, від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005).

Так, у п. 7 рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. права на соціальний захист. Згідно зі статтею 46 Конституції України це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Крім цього, Конституційний Суд України у цьому рішенні також вказав, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимогі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. В рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2007 року N 4-рп/2007зазначено, що не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами України гарантії незалежності суддів, в тому числі гарантії їх матеріального та соціального забезпечення. Це положення узгоджується з ч. 3ст. 22 Конституції України.

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (п. 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (п. 6.4).

Зазначений підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено також у "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" від 04 листопада 1950 року, що ратифікована Верховною Ради України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: "Основні принципи незалежності судових органів", ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, "Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів", затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією ООН.

У рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року N 3-рп/2013зазначено, що Конституційний Суд уже неодноразово висловлював позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема суддів у відставці, які викладено ним у рішеннях від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року N 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008, зазначено, що право судді на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді, як під час здійснення своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

Правовий акт або його окремі положення, що визнані неконституційними, не можуть бути прийняті повторно в тій самій редакції. Відхилення від такого підходу свідчить про порушення конституційних приписів щодо обов'язковості виконання рішень Конституційного Суду України.

Вказані зміни суперечать Конституції України та рішенням Конституційного суду, оскільки залишивши незмінним зміст права на пенсійне забезпечення, звужено обсяг цього права, встановивши нерівне становище для отримувачів пенсії, які продовжують працювати.

У зв'язку з цим, відмова відповідача у призначенні та виплаті щомісячного довічного грошового утримання, порушує конституційні права позивача та суперечить нормам ст. ст.21,22 Конституції України, оскільки особа не може бути позбавлена набутого на підставі закону права шляхом прийняття нового закону.

Аналогічна правова позиція, яка відповідно до ч.1 ст. 244-2 КАС України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, висловлена Верховним Судом України у постановах від 09 червня 2015 року у справі № 21-472а15 та від 17 березня 2015 року у справі № 21-429а14.

Вищезазначене також узгоджується з нормою ч. 1 ст. 58 Конституції України згідно з якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає що позовна вимога позивача про нарахування та виплату щомісячної пенсії за віком з 01.04.2015 р по 30.09.2017 р. призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підлягає до задоволення.

Щодо вимоги позивача про допуск судового рішення до негайного виконання суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, негайне виконання в межах сум платежу за один місяць застосовується у разі стягнення грошових сум з відповідача.

Оскільки належним способом захисту порушеного права позивача є зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити пенсію за віком за період з 01.04.2015 р по 30.09.2017 р, а не стягнення грошових сум, негайне виконання не застосовується.

Щодо вимоги про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання відповідача подати у встановлений судом термін звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що суду надано право, а не обов'язок зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За встановлених у даній справі обставин, судом не вбачається підстав для зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову частково.

На підставі ст. 139 КАС України суд вважає необхідним стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 704,80 грн., сплачений при зверненні до суду.

Керуючись ст. 77, 122, 123, 242, 243, 251, 255 КАС України,

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Ужгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну пенсію за віком з 01.04.2015 р по 30.09.2017 р. призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ужгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області (вул. Загорська, 2, м. Ужгород, 88017; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1) судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Суддя Гулкевич І.З.