Справа № 805/2473/18-а
Суддя: Бабаш Г.П.
Дата ухвалення: 2018-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2018 р. Справа№805/2473/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабаш Г.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у порядку письмового провадження) в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2) до Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації (, Донецька область, м. Волноваха, вул. Гагаріна, 36) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації про визнання протиправним рішення Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації від 23.05.2017 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 державної допомоги при народжені дитини; зобов'язання відповідача призначити та виплатити допомогу при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, передбачену ст.10 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" за заявою від 05 квітня 2017 року.

Доводи позовної заяви, позивач обґрунтовує тим, що вона та її малолітня дитина ОСОБА_2, були взяті на облік до Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації як тимчасово переміщені особи, що підтверджено відповідними довідками від 03.04.2017 року № та №.

05.04.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою та документами про призначення допомоги при народженні дитини, однак виплат не отримала.

20.03.2018 позивач повторно звернувся до відповідача, з питанням про причини не нарахування допомоги при народжені дитини, на що отримав копію рішення про відмову у призначені допомоги від 23.05.2017 року, керуючись тим, що позивач за вказаною адресою не проживає.

Вважає, що дане рішення відповідача є таким, що порушує його право та права її дитини. Позивач є внутрішньо переміщеною особою, яку змусили покинути своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини на тимчасово непідконтрольній території (районі проведення антитерористичної операції), а допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою.

Посилаючись на вищенаведене позивач вважає дії відповідача протиправними та такими що суперечать чинному законодавству тому звернулась до суду з адміністративним позовом.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі, за правилами спрощеного судового провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Представник відповідача до суду надав відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування відзиву відповідачем зазначено, позивач відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 03.04.201, разом з дитиною ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщено особи від 03.04.2017 року №, перебували на обліку в управлінні соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації, як внутрішньо переміщені особи.

05.04.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення допомоги при народжені дитини.

Відповідачем була проведена перевірка факту проживання позивача за відповідною адресою.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 12.04.2017 року за зазначеною адресою мешканці були відсутні, у зв`язку з цим зроблено відповідний запис та залишено позивачу письмове повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з дати складення акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї з`явитися до управління для проходження фізичної ідентифікації.

Позивач протягом встановленого строку до управління, для проходження фізичної ідентифікації не з`явилась, не повідомила про причини неявки.

На підставі складеного акту обстеження матеріально-побутових умов сум`ї від 12.04.2017 року та враховуючи неявку позивача для проходження ідентифікації, комісією з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 21.04.2017 року №38 Управлінням соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації прийняте рішення від 23.05.2017 року про відмову в призначені соціальної допомоги ОСОБА_1

Враховуючи вищевикладене, вважає, що Управління в даному випадку діяло в межах своїх повноважень, виконало всі передбачені вимоги щодо розгляду заяви позивача, і правомірно прийняло рішення про відмову позивачу в призначенні допомоги при народженні дитини на основі чинного законодавства.

Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 263 КАС України без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно копії свідоцтва про народження серії І-НО №726983, виданого Вугледарським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 16.03.2017 року, ОСОБА_2, народилась 01.06.2016 року, її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_1, про що складений відповідний актовий запис № 48.

Згідно довідки № від 03.04.2017 року, виданої Управлінням соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, законний представник, що супроводжує малолітню дитину ОСОБА_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, перебуває на обліку в Управлінні, як переміщена особа, у зв'язку з проведенням АТО відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" за адресою: Донецька область, Волноваський район, с. Микільське, вул. Південна, б.6.

05.04.2017 року позивач звернувся до Управлінням соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації із заявою про призначення допомоги при народженні дитини.

20.03.2018 позивач повторно звернувся до відповідача, з питанням про причини не нарахування допомоги при народжені дитини.

Рішенням Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації від 23.05.2017 року позивачу відмовлено у призначені допомоги згідно рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №38 від 21.04.2017 року, керуючись тим, що позивач за вказаною адресою не проживає.

Відповідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 01.03.2018 року № позивач фактично проживає/перебуває за адресою: вул. 30 років Перемоги, б. 8, кв. 63, м. Вугледар, Донецька область.

В силу положень частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Дійсно, цим кодексом, зокрема частиною 2 статті 122 встановлено загальний строк звернення до суду особою за захистом своїх порушених прав, у шість місяців.

Суд враховує, що позивач, вимоги якого, за своєю суттю, виникли у зв`язку із тим, що соціальна допомога при народжені дитини не отримана позивачем з вини відповідача, який призначає цю допомогу, і ці вимоги безпосередньо спрямовані на виплату йому соціальної допомоги при народжені дитини. А тому, такі вимоги не обмежуються будь-яким строком.

Тому суд вважає, що у даному випадку, позивач строків звернення до суду із позовом не пропустив, оскільки він має право захистити своє право на отримання виплати соціальної допомоги при народжені дитини, без обмеження будь-яким строком, що можливо, якщо позовні вимоги будуть задоволені.

Суть спірних правовідносин у правомірності прийняття відповідачем спірного рішення, що регулюється нормами Конституції України, Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року №1751 та іншими нормативними документами, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно ст. 1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" № 2811-XII, який є базовим у даних спірних правовідносинах і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення, громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України, призначення і виплата якої здійснюється управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Частиною 1 ст. 10, ч. ч. 1, 7 ст. 11 цього Закону визначено, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну) на підставі свідоцтва про її народження, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Так, відповідно п.13 Порядку №1751 допомога при народженні дитини, яка народилась після 8 квітня 2011 року, надається в сумі, кратній 30 розмірам прожиткового мінімуму, - на першу дитину; кратній 60 розмірам прожиткового мінімуму,- на другу дитину і т.д. Виплата допомоги здійснюється одноразово у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народженні дитини, решта суми допомоги на першу дитину виплачується протягом 24 місяців, на другу дитину - 48 місяців, на третю і кожну наступну дитину - 72 місяців рівними частинами.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, з заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернулася до відповідача з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Статтею 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За приписами ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" громадяни України, в сім'ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 10 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" передбачено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Частинами 7, 9 ст. 11 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" визначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Таким чином, суд вважає, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, позивач має право на звернення до органу праці та соціального захисту населення за призначенням допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги.

Отже, враховуючи зазначене, позивач та її дитина як громадяни України мають право на соціальний захист від держави, який передбачає комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на захист добробуту кожного члена суспільства. Забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, держава зобов'язується забезпечити дитині захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Позивач, в сім'ї якої виховуються та проживає неповнолітня дитина, має право на державну допомогу, яка надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 року № 1207-VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", в якій суд встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. З огляду на це суд вважає, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

За таких обставин позовні вимоги про визнання протиправним рішення відповідача та зобов'язання призначити і виплатити допомогу при народженні дитини є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд не погоджується з запереченнями відповідача і вважає, що відповідач не довів правомірності свого рішення та законності підстав у відмові в призначенні виплат державної допомоги при народженні дитини.

Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним рішення відповідача щодо відмови у призначенні державної допомоги при народжені дитини та зобов'язання відповідача призначити допомогу при народжені дитини підлягають задоволенню.

З огляду на зазначене позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача суми судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 6-10, 77, 90, 243, 244, 245, 250, 372 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2) до Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації (, Донецька область, м. Волноваха, вул. Гагаріна, 36) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Скасувати рішення від 23.05.2017 року Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації про відмову в призначенні ОСОБА_1 соціальної допомоги.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації призначити та виплатити ОСОБА_1 державну допомогу при народжені дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, передбачену ст.10 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" за заявою від 05 квітня 2017 року.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації (, Донецька область, м. Волноваха, вул. Гагаріна, 36) (за рахунок бюджетних асигнувань) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2) судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 243 КАС України зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Бабаш Г.П.