Справа № 2а-1570/3332/11
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2018-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 квітня 2018 року

Київ

справа №2а-1570/3332/11

адміністративне провадження №К/9901/6323/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Шипуліної Т.М. (суддя-доповідач), Бившевої Л.І., Хохуляка В.В. розглянув у порядку письмового провадження справу №2а-1570/3332/11 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління №6» до Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень за заявою Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 13.08.2015,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15.06.2012, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2013, позов задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення: від 15.02.2011 №/0; від 15.02.2011 №/0; від 15.02.2011 №/0.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.08.2015 у справі №2а-1570/3332/11 касаційну скаргу Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області Державної податкової служби відхилено, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15.06.2012 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2013 про задоволення позову залишено без змін.

Ізмаїльська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області звернулася до Верховного Суду України про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 13.08.2015 у справі №2а-1570/3332/11 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління №6» до Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень з підстав, передбачених пунктами 1 та 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

У заяві відповідач просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15.06.2012, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2013 та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 13.08.2015, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Верховного Суду України від 13.09.2016 відкрито провадження за заявою Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 13.08.2015 у справі №2а-1570/3332/11 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління №6» до Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень.

У зв'язку з припиненням своєї діяльності Верховним Судом України, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2018 для розгляду даної справи визначено колегію суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді у складі: Шипуліної Т.М. (суддя-доповідач), Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Шипуліної Т.М. від 05.02.2018 заяву Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 13.08.2015 у справі №2а-1570/3332/11 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління №6» до Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Одеської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень прийнято до провадження.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Суд перевірив матеріалами справи наведені у заяві доводи та дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що відповідачем було проведено виїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління №6» з питань дотримання вимог податкового законодавства по фінансово-господарських відносинах з Приватним підприємством «Інторг-Преміум», Товариством з обмеженою відповідальністю «Кастакс-Юг», Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Група СТГ» за період з 01.10.2008 по 30.09.2010.

Перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту 5.3.9 пункту 5.3. статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», підпунктів. 7.2.3, 7.2.1 пункту 7.2, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

За результатами перевірки відповідачем складено акт від 28.01.2011 №55/23-50/33010707 та прийнято податкові повідомлення-рішення: від 15.02.2011 №/0, яким позивачу визначено податкове зобов'язання по податку на додану вартість 231178,00грн.; від 15.02.2011 №/0, яким позивачу визначено податкове зобов'язання по податку на прибуток підприємств 275333,00грн.; від 15.02.2011 №/0, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 46120,00грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 11530,00грн.

У заяві про перегляд рішення суду касаційної інстанції податковий орган посилається на неоднаковість застосування у подібних правовідносинах підпункту 5.3.9 пункту 5.3. статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», підпунктів. 7.2.3, 7.2.1 пункту 7.2, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15.06.2012, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2013 та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 13.08.2015, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 13.08.2015 відповідач подав копії рішень Вищого адміністративного суду України від 15.06.2016 у справі №826/11135/13 (К/800/62231/13), від 02.06.2016 у справі №826/20464/13 (К/800/41882/15) в яких суд касаційної інстанції дійшов висновку, що контрагенти позивача по господарським операціям не мали можливості забезпечити виконання укладених з позивачем договорів, господарські операції між позивачем та його контрагентами не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності, оскільки статус фіктивного підприємства виключає можливість здійснення ним легальної господарської діяльності.

Крім того, відповідач посилається на недотримання судом практики Верховного Суду України, викладеної в постанові від 14.06.2016 у справі №826/14268/14.

Тобто, у заяві про перегляд судового рішення податковим органом порушується питання про різне застосування норм податкового і пов'язаного з ним законодавства, що регулюють підстави, умови, порядок, правильність і обґрунтованість обчислення, відображення і сплату сум податкових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість. Насамперед йдеться про реальність і товарність господарських операцій, на підставі яких формувалися валові витрати та податковий кредит, а також про підтвердження/непідтвердження платниками податку товарності господарської операції належними і допустимими доказами.

У справі, про перегляд рішення в якій заявлено вимогу, суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій дійшли висновку, що операції між позивачем та його контрагентами Приватним підприємством «Інторг-Преміум», Товариством з обмеженою відповідальністю «Кастакс-Юг», Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Група СТГ» фактично здійснювались, що підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами.

Верховний Суд України вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні згаданих вище норм податкового законодавства, зокрема, у постановах від 12.01.2016 у справі №21-3706а15, від 14.03.2017 у справі №21-1513а16, від 12.09.2017 у справі №826/10933/14.

Так, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно із частинами першою та другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 1.32 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» визначено, що господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

За змістом підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 зазначеного Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

У справі, що розглядається, суди вказали на безпідставність прийняття податковим органом оскаржуваних рішень, оскільки господарські операції між позивачем та контрагентами Приватним підприємством «Інторг-Преміум», Товариством з обмеженою відповідальністю «Кастакс-Юг», Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Група СТГ» фактично здійснені, первинні бухгалтерські документи відображають реальність таких операцій.

При цьому, судами не взято до уваги посилання податкового органу на фіктивність контрагентів позивача та неможливість ведення ними господарської діяльності.

Суд з таким висновком не погоджується, оскільки статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

Матеріали справи містять вирок Приморського районного суду міста Одеси від 20.07.2011 у справі №1-121/11, яким встановлено, що ОСОБА_5 створив фіктивні підприємства, зокрема Приватне підприємство «Інторг-Преміум» , вказані дії кваліфіковані за частиною другою статті 27, частиною 2 статті 205 Кримінального кодексу України як фіктивне підприємництво.

Тобто, наявність вироку Приморського районного суду міста Одеси від 20.07.2011 у справі №1-121/11 стосовно ОСОБА_5, який був засновником Приватного підприємства «Інторг-Преміум», ставить під сумнів реальність господарських операцій між позивачем та вказаними підприємством.

При розгляді конкретної справи суди мають перевіряти та оцінювати такі доводи контролюючого органу щодо неможливості здійснення підприємством легальної господарської діяльності.

Проте, у даній справі висновки судів про помилковість доводів відповідача щодо штучного формування валових витрат та податкового кредиту є передчасними та зроблені без належного з'ясування фактичних обставин справи.

Зазначені вище прогалини щодо обсягу, змісту, необхідності та достатності доказів унеможливлюють формулювання правового висновку щодо правильності застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, статтею 52 (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII) та статтями 241, 242, 243 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 13.07.2017 №2136-VIII), суд -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15.06.2012, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2013 та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 13.08.2015 у справі №2а-1570/3332/11 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає

............................

...........................

...........................

Т.М.Шипуліна,

Л.І.Бившева,

В.В.Хохуляк,

Судді Верховного Суду