Справа № 522/14606/17
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2018-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2018 р.м.ОдесаСправа № 522/14606/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойчук А.Ю.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді - доповідача Косцової І.П.
суддів Стас Л.В.
Турецької І.О.
за участю: секретаряСтефанцевої Ю.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив скасувати постанову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у справі про адміністративне правопорушення ПНМОД №071644 від 06.07.2017 року та закрити провадження у справі за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування позову зазначив, що оскаржувана постанова є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки, притягуючи його до адміністративної відповідальності, відповідач не вірно застосував матеріальний закон, положення якого на нього не поширюються. В свою чергу зазначив, що в його діях відсутні ознаки адміністративного правопорушення, протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам КУпАП, а розгляд справи про адміністративне правопорушення проведено з порушенням вимог чинного законодавства.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Суд скасував оскаржувану постанову, в задоволенні решти позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи свої доводи, апелянт зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті рішення у справі неповно з'ясував обставини справи, що, як наслідок, призвело до прийняття незаконного рішення. Вважає, що позивача обґрунтовано притягнуто до адміністративної відповідальності. Також зазначив, що розгляд справи про адміністративне правопорушення проведено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 05 липня 2017 року о 10 год. 20 хв. співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області виявлено громадянина Камеруну, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з 08.06.2017 року не продовжив реєстрацію за місцем проживання, про що складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД 071644 від 05.07.2017 року (а.с.6).

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення 06.07.2017 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято постанову №ПР МОД 071644, якою ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.203 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. (а.с.8).

Законність даної постанови є предметом спору у даній справі.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач має статус шукача захисту в Україні, що підтверджується копією довідки про звернення за захистом в Україні, останній, в силу положень п.3 ч.1.ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", проживає на території України на законних підставах, а відтак, притягнення його до відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП є безпідставним. Також суд зазначив, що диспозиція ч.1 ст.203 КУпАП не передбачає такої підстави притягнення до адміністративної відповідальності, як не продовження реєстрації за місцем проживання. Водночас, відмовляючи у задоволенні позову в частині закриття провадження у справі, суд зазначив, що у справах про адміністративні правопорушення адміністративні суди не наділені повноваженнями закривати провадження у справі про адміністративні правопорушення.

Судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування оскаржуваної постанови, при цьому зазначає наступне.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI від 22.09.2011 року (далі - Закон №3773-VI) іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом.

За приписами частин 1-2 ст. 16 Закону №3773-VI реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

В свою чергу, відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач - ОСОБА_5, громадянин Камеруну, у 2005 році в'їхав на територію України за національним паспортом та на підставі візи.

15.05.2012 року позивач звернувся до органів міграційної служби з заявою про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

18.07.2016 року ОСОБА_6 видано довідку про звернення за захистом в Україні з терміном дії до 18.10.2016 року. В подальшому термін дії довідки неодноразово продовжувався відділом роботи з шукачами захисту та в останнє був встановлений до 18.07.2017 року (а.с.26).

Зазначені обставини свідчать про те, що позивач перебуває на законних підставах на території України та має статус шукача захисту.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року (далі-Закон №1382-IV) громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як вже зазначалося вище, орган міграційної служби притягнув позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування в Україні, а саме, за недодержання встановленого порядку пересування, яке полягало у не продовженні реєстрації за місцем проживання.

При цьому суб'єкт владних повноважень посилається на положення ч.1 ст.6 Закону України Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV.

Згідно ч.1 ст.6 Закону №1382-IV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

За приписами ч.18 цієї статті реєстрація та продовження реєстрації тимчасового перебування іноземців, осіб без громадянства здійснюються відповідно до законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Водночас, відповідно до ст.3 Закону №1382-IV свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом;

вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати;

місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;

місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради;

довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи;

документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист;

документ, до якого вносяться відомості про місце перебування, - довідка про звернення за захистом в Україні;

реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку;

зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Аналіз наведених приписів законодавства дає підстави для висновку, що місце проживання особи та місце перебування у розумінні положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV не є тотожними поняттями, адже документом, до якого вносяться відомості про місце проживання, для іноземців та осіб без громадянства, є посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, в той час як в довідку про звернення за захистом в Україні вносяться лише відомості про місце перебування особи, яка звернулась за захистом.

Отже, оскільки іноземці або особи без громадянства, які звернулися до міграційного органу України за захистом, документуються довідкою про звернення за захистом в Україні та до отримання посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, або посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, зобов'язані зареєструвати місце свого перебування, а не місце свого проживання, висновок відповідача, що ОСОБА_5 порушив порядок пересування і зміни місця проживання не ґрунтуються на законі.

До того ж, за диспозицією ч.1 ст.6 Закону №1382-IV, з урахуванням визначених статтею 3 цього Закону термінів щодо реєстрації та зняття з реєстрації, іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач не знімався з реєстрації місця проживання та не прибував до нового місця проживання, а відтак не допустив порушень ч.1 ст.6 Закону№1382-IV.

Частиною 1 ст.203 КУпАП передбачено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Враховуючи, що після звернення до міграційного органу позивач документований лише довідкою про звернення за захистом в Україні, судова колегія дійшла висновку, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області безпідставно притягнуло громадянина Камеруну ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за порушення правил перебування в Україні, оскільки в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення.

Крім цього, судова колегія зазначає, що органом Державної міграційної служби грубо порушено процедуру та порядок притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Так, відповідно до ч.1 ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення, окрім інших даних згідно переліку, викладається також місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення та нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз'яснюються його права і обов'язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, з вищезазначеного протоколу вбачається, що позивач порушив правила перебування іноземців в Україні, проте диспозицією ч.1 ст.203 КУпАП не передбачено такої підстави для притягнення до адміністративної відповідальності як не продовження реєстрації за місцем проживання, а відтак, дії особи не можна кваліфікувати за вказаною нормою Кодексу України про адміністративні правопорушення.

За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що за відсутності ознак вини та протиправності в діях ОСОБА_5, у уповноважених осіб органу міграційної служби не було законних підстав для складання протоколу про адміністративне правопорушення та в подальшому винесення постанови про накладення адміністративного стягнення.

До того ж, за приписами ч.1 ст.268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.277 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 203, розглядаються протягом доби.

Разом з цим, як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, позивачеві повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 05.07.2017 року о 10.40, втім фактично справу про адміністративне правопорушення розглянуто 06.07.2017 року у відсутності особи, а сам текст постанови вручений позивачеві лише 17.07.2017 року (а.с.8).

Відповідно до ст.278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання:

1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи;

2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення;

3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду;

4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали;

5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

За приписами ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки, як вже зазначалось вище, справу про адміністративне правопорушення розглянуто у відсутності особи, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, без належного з'ясування всіх обставин справи, беззаперечного встановлення факту вчинення особою адміністративного правопорушення та наявності її вини, обставин, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, оскаржувану постанову не можна визнавати законною.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено всі обставини справи, їм надано правильну юридичну оцінку, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому підстави для скасування ухваленого у справі рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 19.04.2018 року.

Суддя-доповідач: І.П. Косцова

Судді: Л.В. Стас

І.О. Турецька.

Головуючий суддя Косцова І.П.
Судді Турецька І.О.