Справа № 761/19343/17
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Петрика І.Й., Сорочка Є.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Шевченківського районного суду м.Києва від 13 грудня 2017 року, яка прийнята у м. Києві, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не зарахування до стажу судді Новікова Михайла Миколайовича, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, календарного періоду проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР, половини строку навчання за денною формою в Київському університеті імені Тараса Шевченка.

В іншій частині позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 не погоджуючись з прийнятим рішенням суду звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Згідно ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 згідно Указу Президента України від 20.03.1996 № 202 «Про призначення суддів» призначений на посаду судді арбітражного суду міста Києва, Постановою Верховної Ради України від 12.07.2001 № 2669 «Про обрання суддів» був обраний на посаду судді Київського апеляційного господарського суду безстроково.

Відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126, статті 131 Конституції України та статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у відповідній редакції), 24.03.2015 позивач звернувся до Вищої ради юстиції з письмовою заявою про внесення подання про звільнення з посади судді Київського апеляційного господарського суду у зв'язку із поданням заяви про відставку.

Вища рада юстиції 16.07.2015 прийняла рішення № 208/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Київського апеляційного господарського суду у зв'язку з поданням заяви про відставку».

Постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 № 788 «Про звільнення суддів» відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України позивача було звільнено з посади судді, у зв'язку із поданням заяви про відставку.

02.12.2015 головою Київського апеляційного господарського суду видано наказ № 286-к «Про звільнення ОСОБА_2», згідно з яким позивача звільнено із займаної посади судді відповідного суду з 03.12.2015, у зв'язку із виходом у відставку.

15.01.2016 позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва, правонаступником якого є відповідач, із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Разом з цим, відповідно до Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 № 3-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 200/14891, у відповідній редакції, Київським апеляційним господарським судом до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва було надіслано подання про встановлення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 13.01.2016 № 09-24/220/16.

До вказаного подання суду додавалися: заява про призначення щомісячного довічного утримання судді у відставці від 11.01.2016; копія Постанови Верховної Ради України від 12.11.2015 № 788 «Про звільнення суддів»; копія наказу Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 № 286-к «Про звільнення ОСОБА_2»; копія паспорту громадянина ОСОБА_2 серії НОМЕР_1; копія картки фізичної особи-платника податків; копія трудової книжки; розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці; довідка про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Листом від 25.01.2016 за вих. № 981/10 Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва поінформувало позивача про відмову у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.09.2016 у справі № 761/25890/16-а: визнано протиправним та скасовано розпорядження Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва від січня 2016 року ОР № 315, яким відмовлено у призначенні щомісячного довічного утримання ОСОБА_2; зобов'язано Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві прийняти рішення про призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2 з 04.12.2015.

На виконання зазначеної постанови суду від 09.09.2016 відповідачем призначено позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

Водночас, як вбачається з розпорядження і протоколу відповідача № 315 від 20.01.2017 та розпорядження № 867205 від 08.02.2017, призначення (перерахунок) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці здійснювались відповідачем виходячи із стажу судді, що дає право на відставку та отримання такого утримання, який для позивача розраховано у розмірі 20 років і 1 день.

Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи, 13.01.2016 Київським апеляційним господарським судом подано до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці № 09-24/219/16.

Згідно даного розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, складеного по формі додатку до Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 № 3-1, станом на 03.12.2015 зазначений стаж у ОСОБА_2 складає - 24 роки 1 місяць 6 днів.

Так, Київським апеляційним господарським судом до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці зараховано, у тому числі календарний період проходження позивачем строкової військової службу в Збройних силах СРСР та половину строку навчання за денною формою в Київському університеті імені Тараса Шевченка.

З огляду на викладене вбачається, що наведений відповідачем у своїх розпорядженнях і протоколі розрахунок стажу судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання позивачу, як судді у відставці, відрізняється від розрахунку цього ж стажу, здійсненого Київським апеляційним господарським судом.

Поряд з цим, позивач 05.04.2017 звернувся до відповідача із заявою щодо перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у якій просив здійснити перерахунок раніше розрахованого стажу судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2, визначивши вказаний стаж станом на 03.12.2015 у розмірі 24 роки 1 місяць 6 днів, зарахувавши при цьому до вказаного стажу календарний період проходження позивачем строкової військової службу в Збройних силах СРСР та половину строку навчання за денною формою в Київському університеті імені Тараса Шевченка.

Відповідач листом від 05.05.17 № 25630/05 повідомив позивача про те, що для зарахування до стажу позивача зазначених періодів, немає законних підстав, оскільки це не передбачено статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з такою позицією відповідача щодо відмови у зарахуванні до стажу позивача, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, календарного періоду проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР та половини строку навчання за денною формою в Київському університеті імені Тараса Шевченка, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI (у редакції чинній станом на дату звернення позивача з заявою про звільнення з посади судді у відставку - 24.03.2015) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Позивач Указом Президента України від 20.03.1996 № 202 «Про призначення суддів» призначений на посаду судді арбітражного суду міста Києва, Постановою Верховної Ради України від 12.07.2001 № 2669 «Про обрання суддів» обраний на посаду судді Київського апеляційного господарського суду безстроково.

Отже, на час призначення позивача чинним був Закон України «Про статус суддів» та пункт 1 Указу Президента України від 10.07.1995 № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», які передбачали зарахування до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Крім того, вказані положення знайшли своє відображення і в постанові Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», яка втратила чинність лише 01.01.2012.

Варто також зазначити, що такими положеннями законодавства керувалася й Вища рада юстиції приймаючи рішення № 208/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Київського апеляційного господарського суду у зв'язку з поданням заяви про відставку». Зокрема, Вищою Радою юстиції зазначено: «ОСОБА_2 має необхідний для відставки судді стаж, встановлений чинним законодавством, оскільки, крім стажу роботи на посаді судді, до стажу, який надає ОСОБА_2 право на відставку, відповідно до пункту 31 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», підлягає зарахуванню половина строку навчання за денною формою в Київському університеті імені Тараса Шевченка та календарний період проходження строкової військової служби».

Таким чином, до стажу роботи судді, який дає позивачу право на відставку та отримання відповідного щомісячного довічного грошового утримання, мав бути зарахований не лише стаж роботи на посаді судді, а й календарний період проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР та половина строку навчання за денною формою в Київському університеті імені Тараса Шевченка.

Необхідність зарахування вказаних періодів, вбачається також з постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 09.09.2016 у справі № 761/25890/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києва про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії.

Так, задовольняючи адміністративний позов у справі № 761/25890/16-а, суд першої інстанції встановив, що станом на 03.12.2015 стаж позивача як судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці становить 24 роки 1 місяць 6 днів. Зазначена постанова суду набрала законної сили 20.09.2016.

В силу положень частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені обставини не підлягають доказуванню.

Поряд з цим, Порядком подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 № 3-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 200/14891, у редакції чинній станом на дату звільнення позивача у відставку, визначався перелік та форми документів, які додаються до заяви про призначення щомісячного довічного утримання судді у відставці. Серед вказаних документів визначено розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (додаток 3 до зазначеного Порядку).

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, 13.01.2016 Київським апеляційним господарським судом разом з іншими документами, визначеними згаданим Порядком, до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва, було подано розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці № 09-24/219/16.

Згідно даного розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, складеного по формі додатку до зазначеного Порядку подання документів, станом на 03.12.2015 вказаний стаж у позивача складає 24 роки 1 місяць 6 днів.

До такого стажу Київським апеляційним господарським судом віднесено, у тому числі:

- календарний період проходження строкової військової службу в Збройних силах СРСР - 2 роки 6 днів (з 09.05.1985 по 14.05.1987);

- половину строку навчання за денною формою в Київському університеті імені Тараса Шевченка - 2 роки 5 місяців (виходячи із повного стажу з 01.09.1987 по 30.06.1992).

З викладеного слідує, що стаж судді, який дає право на отримання відповідного щомісячного довічного грошового утримання позивачу, має відповідати розрахунку Київського апеляційного господарського суду № 09-24/219/16 від 13.01.2016 та становити - 24 роки 1 місяць 6 днів.

З огляду на викладене, не зарахування відповідачем у своїх розпорядженнях та протоколі № 315 від 20.01.2017 та № 867205 від 08.02.2017 до стажу судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2, календарного періоду проходження позивачем строкової військової служби у Збройних силах СРСР та половини строку навчання у Київському університеті імені Тараса Шевченка є протиправним та таким, що порушує права позивача.

Відповідно, такий стаж судді підлягає збільшенню та приведенню у відповідність до розрахунку Київського апеляційного господарського суду № 09-24/219/16 від 13.01.2016.

З оскаржуваної постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 13.12.2017 у справі № 761/19343/17 вбачається, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині, вірно зазначив, що «відповідач, без достатніх правових підстав, під час призначення (перерахунку) позивачу щомісячного довічного грошового утримання, не врахував у загальний стаж календарний період проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР (2 роки 6 днів, з 09.05.1985 по 14.05.1987) та половину строку навчання за денною формою в Київському університеті імені Тараса Шевченка (2 роки 5 місяців, з 01.09.1987 по 30.06.1992)».

З огляду на це, суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги позивача в частині визнання противоправними дій відповідача щодо не зарахування до стажу судді Новікову Михайлу Миколайовичу, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці календарного періоду проходження строкової військової служби в Збройних силах СРСР та половини строку навчання в Київському університеті імені Тараса Шевченка.

Проте, визнаючи протиправними дії відповідача щодо не зарахування до стажу судді відповідних періодів, суд першої інстанції відмовив у задоволенні іншої частини позовних вимог, а саме: про зобов'язання відповідача зарахувати до стажу судді Новікову Михайлу Миколайовичу, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відповідних періодів.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні цієї частини позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на дату прийняття оскаржуваної постанови) суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно із частиною третьою зазначеної статті, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частина 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на дату прийняття оскаржуваної постанови) передбачає, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про: визнання протиправними дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень; зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пунктом 10.3. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» визначено, що у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов'язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Проте, як вбачається з оскаржуваної постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 13.12.2017, єдиною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у відповідній частині суд першої інстанції вважає ненадання позивачем в контексті статей 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України доказів на підтвердження порушення його прав, а саме тієї обставини, що відповідач відмовляється вчинити зазначені дії та наявні підстави для зобов'язання відповідача їх вчинити.

Однак, з доданих позивачем доказів (зокрема, розпорядження та протоколу відповідача № 315 від 20.01.2017 та № 867205 від 08.02.2017, а також листа відповідача від 05.05.2017 № 25630/05) чітко вбачається порушення прав позивача на зарахування відповідних періодів до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а також відмова відповідача від зарахування вказаних періодів у відповідь на звернення позивача.

Правові підстави для зарахування таких періодів є достатньо обґрунтованими в адміністративному позові ОСОБА_2

Варто зазначити, що на протиправності дій відповідача щодо не зарахування до стажу судді Новікову Михайлу Миколайовичу, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідних періодів, наголосив також суд першої інстанції при задоволенні позовних вимог в цій частині позову.

Позовна вимога в частині зобов'язання відповідача зарахувати до стажу судді Новікову Михайлу Миколайовичу, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, вказаних періодів є похідною від позовної вимоги про визнання протиправними дії відповідача щодо не зарахування до стажу судді відповідних періодів та спрямована на відновлення порушених прав позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання в належному розмірі, а тому також підлягає задоволенню.

У зв'язку з цим, слід зробити висновок, що Шевченківським районним судом міста Києва при розгляді даної справи, в порушення вимог статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на дату прийняття оскаржуваної постанови), не здійснено належного (всебічного, повного та об'єктивного) дослідження доказів у справі та, відповідно, не надано їм належної оцінки як окремо так і у взаємному зв'язку між собою.

Таке порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвело до помилкового незастосування судом норм пункту 2 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (у відповідній редакції), на підставі яких мало бути відновлено порушене право позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання у належному розмірі.

Стосовно відмови судом у задоволенні іншої частини позовних вимог про визнання противоправними дій відповідача щодо не нарахування позивачу щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 88 відсотків грошового утримання судді Київського апеляційного господарського суду, який працює на відповідній посаді, починаючи з 09.06.2016 та зобов'язання відповідача призначити позивачу щомісячне довічне грошове утримання у відповідному розмірі, починаючи з 09.06.2016, здійснивши відповідний перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання та виплатити недораховану його різницю, колегія суддів зазначає наступне.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що обґрунтовуючи свою позицію в частині відмови у задоволенні відповідної частини позовних вимог, суд прийшов до висновку, що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано в розумінні статей 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України доказів на підтвердження порушення прав позивача, а саме тієї обставини, що відповідач відмовляється вчинити зазначені дії та наявні підстави для зобов'язання відповідача їх вчинити.

Проте, такий висновок суду першої інстанції не відповідає дійсності.

З матеріалів даної справи, зокрема протоколу відповідача № 315 від 20.01.2017 та розпорядження № 867205 від 08.02.2017, вбачається, що позивачу призначено (перераховано) щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

05.04.2017 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, в якій просив усунути допущені відповідачем порушення прав позивача на отримання такого утримання в належному розмірі, здійснивши перерахунок раніше розрахованого відповідачем (у протоколі № 315 від 20.01.2017 та розпорядженні № 867205 від 08.02.2017) загального відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідач листом від 05.05.2017 № 25630/05 повідомив позивача про відмову в перерахунку відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, обґрунтовуючи свою позицію тим, що нарахування та виплата позивачу щомісячного грошового утримання судді у відставці, здійснюється відповідно до статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції на 01.01.2015 (чинній станом на момент виникнення права на довічне грошове утримання) у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а отже провести нарахування довічного грошового утримання виходячи з 88 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді немає законних підстав, оскільки це суперечить вимогам чинного законодавства.

Проте колегія суддів не погоджується з такою позицією відповідача, з огляду на таке.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 126 Конституції України закріплено положення, згідно з яким незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Пунктами 8, 11 частини 4 статті 48 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням, а також правом судді на відставку.

Відповідно до частини 6 статті 48 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Дані положення знайшли своє відображення й у рішенні Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4 рп/2016 «У справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці)».

Конституційний Суд України приймаючи відповідне рішення, виходить, зокрема, з того, що щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов'язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу.

Відповідно до частини 1 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI судді, який вийшов у відставку, виплачується щомісячне довічне грошове утримання або пенсія за його вибором. У статті 141 Закону № 2453-VI до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» № 192-VIII, закріплювалося, що «щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання» (абзац перший частини третьої), та встановлювалося, що «у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання» (абзац другий частини третьої).

З наведеного слідує, що до визначеного у Законі № 2453-VI порядку нарахування щомісячного довічного грошового утримання внесено зміни Законом № 213-VIII, якими зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів та виключено положення про можливість здійснення його перерахунку.

При цьому, Конституційний Суд України дійшов висновку, що при зменшенні розміру щомісячного довічного грошового утримання судді з 80 до 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а також при виключенні положення, згідно з яким за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання судді збільшується на два відсотки від розміру його заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, відбулося зниження рівня матеріального забезпечення судді у відставці і як наслідок - гарантій незалежності такого судді, що може впливати на здійснення справедливого правосуддя та реалізацію права кожного на захист судом. Виключення положення щодо можливості перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у зв'язку зі збільшенням грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, також знижує гарантії незалежності суддів. Таку ж правову позицію Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 (пункти 5, 7 мотивувальної частини) при розгляді питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень Закону № 2453-VI.

Таким чином, положення частини третьої статті 141 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 213-VIII) звужує зміст та обсяг гарантій незалежності судді, а тому суперечить частині першій статті 55, частині першій статті 126 Основного Закону України.

Пунктом 1 резолютивної частини Рішення № 4 рп/2016 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

Поряд з цим, пунктом 4 резолютивної частини Рішення № 4 рп/2016 Конституційний Суд України визначив порядок виконання цього рішення, відповідно до якого: «частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання».

Поряд з цим, статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

На час виходу позивача у відставку був чинним Закон України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», згідно ст. 120 якого було передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до частини 2 статті 141 Закону України № 2453-VI, суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія.

Частиною 3 статті 141 Закону України № 2453-VI (з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4 рп/2016) визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Згідно зі статтею 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

З огляду на викладене, з дня наступного за днем ухвалення Конституційним Судом України рішення від 08.06.2016 № 4 рп/2016 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці ОСОБА_2 мало бути нараховане відповідачем (виплачуватись) з урахуванням порядку визначеного пунктом 4 резолютивної частини зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Оскільки довічне грошове утримання призначалося (перераховувалося) позивачу (протокол № 315 від 20.01.2017 та розпорядження № 867205 від 08.02.2017) після набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016, то таке утримання підлягало нарахуванню згідно з порядком визначеним пунктом 4 резолютивної частини зазначеного рішення.

Тобто, беручи до уваги стаж судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2, а саме 24 роки 1 місяць 6 днів, щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 09.06.2016 мало бути нараховане (виплачуватись) позивачу у розмірі 88 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Нарахування щомісячного довічного грошового утримання позивачу у іншому розмірі та відмова у перерахунку відсоткового його розміру є протиправним та такими, що порушують права позивача на отримання відповідного утримання у належному розмірі.

Поряд з цим, відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не надано до суду достатніх і беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності відмови позивачу у нарахуванні щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 88 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо не нарахування щомісячного довічного грошового утримання позивачу в розмірі 88 відсотків грошового утримання судді Київського апеляційного господарського суду, який працює на відповідній посаді, починаючи з 09.06.2016, є протиправними.

З метою відновлення порушеного права позивача на нарахування (отримання) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у належному відсотковому розмірі, призначений (перерахований) позивачу розпорядженнями та протоколом № 315 від 20.01.2017 та № 867205 від 08.02.2017 відсотковий розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці підлягає збільшенню та приведенню у відповідність до вимог рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4 рп/2016.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що в адміністративному позові наведено достатнє правове обґрунтування належності позивачу права на нарахування (отримання) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 88 % грошового утримання судді відповідного суду, зазначено обставини порушення вказаного права відповідачем, надано докази на підтвердження порушення такого права та відмови у його відновлені (зокрема: копії протоколу і розпорядження відповідача № 315 від 20.01.2017 та № 867205 від 08.02.2017, лист відповідача від 05.05.2017 № 25630/05), а також наведено достатні правові підстави для зобов'язання відповідача відновити порушене право.

Відмовляючи у задоволенні позову у відповідній частині вимог, суд першої інстанції, в порушення вимог статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України (у відповідній редакції), не надав належної оцінки усім доказам порушення прав позивача на нарахування (отримання) щомісячного довічного утримання судді у відставці у відповідному відсотковому розмірі, що призвело до неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а зроблений судом висновок стосовно ненадання позивачем доказів на підтвердження порушення прав позивача, не відповідає обставинам справи, що вбачаються з матеріалів цієї ж справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 3, 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її повністю і ухвалити нове судове рішення, у зв'язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та/або порушенням норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, а постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 13.12.2017 скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судовий збір на користь позивача має бути присуджений за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - відповідача по справі.

За приписами частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, на користь ОСОБА_2 у розмірі 6400 грн. 00 коп. (2 560 грн. 00 коп. за подання адміністративного позову (згідно квитанції № 0.0.779358814.1 від 06.06.2017) + 3840 грн. 00 коп. за подання апеляційної скарги (згідно квитанції № 0.0.943476205.1 від 19.01.2018 року)).

Керуючись статтями 34, 139, 243, 250, 308, 311, 313, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Скасувати постанову Шевченківського районного суду м.Києва від 13 грудня 2017 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не зарахування до стажу судді Новікову Михайлу Миколайовичу, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, календарного періоду проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР, половини строку навчання за денною формою в Київському університеті імені Тараса Шевченка.

Визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не нарахування щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 88 відсотків грошового утримання судді Київського апеляційного господарського суду, який працює на відповідній посаді, починаючи з 09.06.2016.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу судді Новікова Михайла Миколайовича календарний період проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР з 09.05.1985 по 14.05.1987, половину строку навчання за денною формою в Київському університеті імені Тараса Шевченка з 01.09.1987 по 30.06.1992.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_2, як судді у відставці, щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 88 відсотків грошового утримання судді Київського апеляційного господарського суду, який працює на відповідній посаді, починаючи з 09.06.2016, здійснивши відповідний перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання та виплатити недораховану його різницю.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (Код ) на користь ОСОБА_2 судовий збір в загальному розмірі 6 400 (шість тисяч чотириста гривень) 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Петрик І.Й.

Суддя Сорочко Є.О.

Повний текст постанови виготовлено - 24.04.2018р.