Справа № 810/483/18
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2018-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2018 року № 810/483/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши в м. Києві у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про оскарження рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, в якому просить суд визнати протиправною відмову відповідача у наданні позивачці дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,12 га у АДРЕСА_2, та зобов'язати відповідача надати позивачці такий дозвіл.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки не відповідає вимогам частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України. Так, в порушення вказаної норми закону відповідачем не вказано підстав для відмови у наданні позивачці дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що є обов'язковою вимогою при розгляді такого клопотання.

Ухвалою суду від 01.02.2018 відкрито провадження в даній адміністративній справі та призначено її до розгляду у підготовчому засіданні на 19.02.2018, яке було відкладено на 13.03.2018 за клопотанням позивача.

У підготовчому засіданні 13.03.2018 судом оголошено перерву до 19.03.2018 у зв'язку із необхідністю надання позивачем додаткових пояснень.

Підготовче засідання 19.03.2018 відкладено у зв'язку із неявкою представників сторін.

Ухвалою суду від 17.04.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 25.04.2018.

До судового засідання представники сторін, належно повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не прибули.

Представник позивача звернувся до суду із письмовим клопотанням, в якому вказав, що позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити та розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача також звернувся до суду із письмовою заявою про розгляд справи за його відсутності. Надав суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що Бузівська сільська рада є колегіальним органом, рішення якого приймаються шляхом голосування депутатів відповідно до вимог чинного законодавства та власного переконання. Отже, оскаржуване рішення є правомірним. Також, представник відповідача наполягає на тому, що зобов'язання прийняти конкретне рішення є порушенням виключної компетенції сільської ради щодо вирішення земельних питань. За таких обставин просить у задоволенні позову відмовити повністю.

На підставі частини третьої статті 194 КАС України судом прийнято рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Позивач у листопаді 2017 року звернувся до Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,12 га у АДРЕСА_2. (а.с. 8).

Рішенням Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30.11.2017 відмовлено позивачу у наданні такого дозволу із посланням на недостатню кількість голосів (а.с. 10).

Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування» (далі - Закон №280/97) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно із частинами першою, другою статті 59 даного Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Частиною першою статті 71 Закону №280/97 передбачено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

У відповідності до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно із частиною сьомою вказаної статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Суд зазначає, що вказаною нормою закону наведений не тільки вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а й визначено обов'язок відповідного органу виконавчої влади або орган місцевого самоврядування вказати на мотиви, з яких прийнято рішення про відмову у його наданні.

У той же час, як зі змісту оскаржуваного рішення Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30.11.2017, так і зі змісту письмового відзиву на позовну заяву, та наявного в матеріалах справи протоколу ХХІІІ сесії VII скликання від 30.11.2017 слідує, що відповідачем не вказано на мотиви, з яких прийнято рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,12 га у АДРЕСА_2. (а.с. 85 - 86).

При цьому, суд зазначає, що законом не передбачено такої підстави для відмови у наданні такого дозволу як недостатня кількість голосів депутатів.

Згідно із частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На виконання цих вимог відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду належних і достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не довів правомірності оскаржуваного рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною відмови Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області у наданні позивачці дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,12 га у АДРЕСА_2. є обґрунтованими, а тому адміністративний позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача надати позивачці такий дозвіл, суд зазначає наступне.

В обґрунтування позовних вимог в цій частині позивач посилається на те, що повноваження відповідача із надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку не є дискреційними, оскільки не здійснюється суб'єктом владних повноважень на власний розсуд. При реалізації таких повноважень відповідач позбавлений можливості обирати із свободою розсуду варіант власної поведінки, оскільки зазначені повноваження реалізуються у чіткій відповідності із вимогами ЗК України, які не наділяють його повноваженнями самостійно обирати один із кількох варіантів прийняття рішення.

Суд не погоджується із такими доводами позивача з огляду на наступне.

Як зазначено вище, порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено статтею 118 ЗК України.

Дійсно, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

При цьому, частиною сьомою статті 118 ЗК України такого органу надано повноваження і щодо відмови у наданні дозволу з чітко визначених підстав.

У той же час, у суду відсутні повноваження зі встановлення наявності або відсутності підстав для відмови у наданні дозволу, передбачених частиною сьомою статті 118 ЗК України.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьої статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Отже, суд не може оцінювати повноту доданих позивачем документів до заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, наявність передбачених частиною сьомою статті 118 КАС України підстав для відмови у наданні такого дозволу, та, відповідно, не має повноважень для того, щоб робити висновок про необхідність надання такого дозволу.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,12 га у АДРЕСА_2, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до частин першої, другої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 8) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; 11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання; 12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; 13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 15) зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Згідно абзацу другого частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як роз'яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення» вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб'єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Як вже було зазначено вище, суд вважає протиправною відмову Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області у наданні позивачці дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,12 га у АДРЕСА_2.

У той же час, суд, вважає що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, шляхом скасування рішення Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30.11.2017 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,12 га у АДРЕСА_2, та зобов'язання відповідача повторно розглянути на найближчій сесії заяву позивача про надання такого дозволу з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Також, при прийнятті рішення у даній справі, суд керується наступним.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт сьомий частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Конституційний Суд України в Рішенні від 01.04.2010 № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС розтлумачив, що поширення компетенції адміністративних судів на "спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності" слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Суд зазначає, що вимоги позивача стосуються перевірки правомірності відмови відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. З обставин справи, встановлених судом, не вбачається, що земельну ділянку, стосовно якої виник спір, було передано іншій особі, з якою у позивача виник спір, або що при вирішенні цієї справи порушуються права третіх осіб.

Окрім того, становище, яке існувало до видання оспорюваного рішення, може бути відновлено застосуванням такого способу захисту порушеного права, як визнання протиправним та скасування акта суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства, відповідач здійснював владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13.07.2016 у справі № 21-1265а16 (813/3482/14).

Відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

До позовної заяви позивачем додано докази сплати судового збору у сумі 1 410,00 грн. (квитанція від 26.01.2018 № 0.0.950420768.7).

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають присудженню на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 705,00 грн.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 139, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд,-

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (08124, Київська обл., Києво-Святошинський р-н., с. Любимівка, вул. Київська, 78/1, ідентифікаційний код 04358483) у наданні ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,12 га у АДРЕСА_2.

Скасувати рішення Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (08124, Київська обл., Києво-Святошинський р-н., с. Любимівка, вул. Київська, 78/1, ідентифікаційний код 04358483) від 30.11.2017 у наданні ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,12 га у АДРЕСА_2.

Зобов'язати Бузівську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області (08124, Київська обл., Києво-Святошинський р-н., с. Любимівка, вул. Київська, 78/1, ідентифікаційний код 04358483) повторно розглянути на найближчій сесії з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, заяву ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,12 га у АДРЕСА_2.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) за рахунок бюджетних асигнувань Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (08124, Київська обл., Києво-Святошинський р-н., с. Любимівка, вул. Київська, 78/1, ідентифікаційний код 04358483) судові витрати у сумі 705 (сімсот п'ять) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.