Справа № 804/2841/18
Суддя: Юхно Ірина Валеріївна
Дата ухвалення: 2018-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

23 квітня 2018 року Справа №804/2841/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхно І.В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до державного реєстратора приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача, Головне управляння Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

18 квітня 2018 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до державного реєстратора приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача, Головне управляння Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача, ОСОБА_3, у якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_2 індексний номер 34674911 від 07.04.2017 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0405 площею 4,830 га, розташовану на території Василівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за ОСОБА_3, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності №19867395.

Відповідно до пунктів 3 та 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви зясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 Кодексу адміністративного судочинства України та чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Із матеріалів адміністративного позову вбачається, що позивач звернувся з вимогою про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за третьою особою, обґрунтовуючи це тим, що він є власником земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0405 площею 4,830 га, розташовану на території Василівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області на підставі державного акту на право власності на землю серія ІІ-ДП №065286, виданого Новомосковською районною державною адміністрацією 15.03.2004 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №01-04-123-00718.

Позивач звертає увагу суду, що 07 лютого 2018 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №113217406 позивач дізнався, що право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0405 зареєстроване за ОСОБА_3 приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 34674911 від 07.04.2017 року, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності №19867395.

Відповідно до відомостей, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, підставою виникнення у ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку є ухвала суду №2-263/04, видана 22.11.2004 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області.

На думку позивача, таким рішенням відповідача він протиправно позбавлений права власності на належне йому нерухоме майно, у звязку з чим звернувся до суду.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) субєкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - субєкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Пунктом 1 частини першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому, за положеннями частини третьою вказаної статті адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобовязує надавати такі послуги виключно субєкта владних повноважень, і спір виник у звязку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є субєктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у звязку із порушенням її прав у такому процесі з боку субєкта владних повноважень або іншої особи.

З матеріалів адміністративного позову вбачається, що позивач звернувся за захистом свого приватно-правового права власності на земельну ділянку.

Водночас, згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 року №1618-IV суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

З аналізу вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо правомірності реєстраційних дій по проведенню державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності за третьою особою ОСОБА_3 є похідними від права власності на земельну ділянку, а, отже, вирішення його неможливе без вирішення спору щодо належного власника на вищевказану земельну ділянку, у звязку з чим його належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Законність оскаржуваних реєстраційних дій ґрунтується на юридичних фактах щодо встановлення права власності позивача та третьої особи на земельну ділянку, стосовно яких існує спір про право на земельну ділянку, до вирішення якого і поза зв'язком з яким не можуть бути розв'язані питання, пов'язані з реєстрацією права власності на землю.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом України у Постанові від 31 січня 2017 року у справі №21-1237а16 (№817/3053/14).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria) від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Поряд із цим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи, що заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд приходить до висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити.

При цьому, частиною сьомою статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен розяснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

На виконання вищенаведеної норми суд розяснює позивачеві, що заявлений до розгляду спір може бути поданий до місцевого загального суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись статтями 170, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача, Головне управляння Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження надіслати позивачеві разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз'яснити позивачу, що відповідно до частини пятої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Юхно