Справа № 817/812/18
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2018-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 травня 2018 року м. Рівне №817/812/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Сарненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Сарненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, про визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови позивачу у поновленні виплати раніше призначеної йому пенсії та зобов'язання відповідача поновити виплату позивачу раніше призначеної йому пенсії з 08.10.2009. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є громадянином України, до кінця 2013 року проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1 та отримував пенсію за віком. 21.11.2013 позивач знявся з реєстрації та виїхав на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки (далі - США). В 2017 році позивачу стало відомо, що з грудня 2003 року нарахування та виплата пенсії йому були припинені у звязку з виїздом на постійне місце проживання до США. З огляду на вказане, 15.08.2017 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсії. Проте, відповідач відмовив позивачу в поновленні нарахування та виплати пенсії, обґрунтовуючи своє рішення тим, що чинне законодавство України не визначає механізму поновлення виплат пенси колишнім пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон у ті країни, з якими не було укладено міжнародних договорів про співпрацю. Вказані дії відповідача позивач вважає протиправними, оскільки право громадянина України пенсійного віку на отримання пенсії не може ставитися в залежність від факту наявності в нього постійного місця проживання на території Україні, або ж від факту наявності між Україною та країною перебування особи міжнародного договору про механізм перерахування пенсійних платежів. Так, позивач вказує, що п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.03.2003 №1058-ІV справді містить норму про право територіальних органів ПФУ приймати рішення про припинення виплати пенсії пенсіонеру на період його проживання кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Також ст.51 вказаного Закону передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 вказані вище п.2 ч.1 ст.49 та друге речення ст.51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо правомірності припинення виплати пенсії на період перебування пенсіонера за кордоном визнано неконституційними. Таким чином, починаючи з 08.10.2009 відсутні будь-які підстави для не виплати пенсії особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон до країн, з якими Україна не має відповідних міжнародних договорів, в тому числі до США. З наведених підстав просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 22 березня 2018 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У встановлений судом строк відповідач подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позивач отримував пенсію за віком відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення». Відповідно до ст.92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед відїздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. Тобто, згідно з вказаними нормами пенсія (за винятком пенсій внаслідок трудового каліцтва та професійного захворювання) за час перебування пенсіонера за кордоном, куди він виїхав для постійного проживання, не виплачується. При цьому, відповідач вказує, що положення вказаних норм неконституційними не визнавалися. Також, відповідач зазначив, що рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 п.2 ч.1 ст.49 та друге речення ст.51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо правомірності припинення виплати пенсії на період перебування пенсіонера за кордоном дійсно були визнані неконституційними. Однак, після набрання чинності вказаним рішенням Конституційного Суду України, законодавцем не визначено порядку виплати пенсії громадянам, що проживають за кордоном в країнах, з якими Україною не укладено міжнародні договори з питань пенсійного забезпечення. З огляду на вказане, відповідач стверджував, що виплата пенсії особам, що проживають за кордоном, здійснюються виключно на підставі міжнародних договорів, укладених Україною з іншими державами, і відсутність такого договору виключає можливість виплати (поновлення виплати) пенсії вказаним особам. Крім цього, зазначав, що позивачем було пропущено шестимісячний строк звернення до суду, встановлений ч.2 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України). З наведених підстав просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

20 квітня 2018 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, однак при розгляді справи суд не враховує викладені у ній доводи, оскільки згідно з ч.3 ст.263 КАС України, заявами по суті справи, у даній категорії справ, є позов та відзив.

Відповідно до ч.2 ст.263 КАС України, справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

При цьому, у період з 16 по 30 квітня 2018 року головуючий суддя у даній справі перебував у додатковій відпустці.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивач є громадянином України. Доказів на підтвердження протилежного відповідачем суду не надано та судом в ході судового розгляду не встановлено.

З 01.01.1991 позивачу було призначено пенсію за віком.

10.12.2003 позивач був знятий з обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Сарненському районі та йому припинено виплату пенсії у звязку з виїздом на постійне місце проживання за кордон.

Позивач виїхав на постійне місце проживання до США та 02.11.2004 був прийнятий на консульський облік в Генеральному консульстві України в Сан-Франциско.

15.08.2017 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій, зокрема, просив поновити йому виплату раніше призначеної пенсії.

Листом від 22.08.2017 за №1233/04-29 відповідач відмовив позивачу в поновленні виплати пенсії, посилаючись на відсутністю міжнародного договору між Україною та США з питань пенсійного забезпечення, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Не погоджуючись із даною відмовою відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з п.2 ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058), виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.51 Закону №1058, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

При цьому, суд зауважує, що міжнародні договори між Україною та США з питань пенсійного забезпечення не укладалися.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058 держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

З вказаного вище слідує, що з набранням чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону №1058 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

При цьому, не укладення Україною міжнародного договору у галузі пенсійного забезпечення з іншою державною, в якій проживає громадянин України, не може бути правовою підставою для відмови такому громадянину України в отриманні передбаченого статтею 46 Конституції України соціального захисту у вигляді отримання пенсії.

Одночасно суд зауважує, що відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови йому у поновленні виплати пенсії - є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Водночас, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача відновити виплату пенсії позивачу, починаючи з 08.10.2009 року є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають.

Так, в ході судового розгляду судом встановлено, що виплата пенсії позивачу була припинена в грудні 2003 року з підстав виїзду на постійне проживання за кордон.

Відповідно до ч.1 ст.45 Закону №1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Згідно з ч.2 ст.49 Закону №1058, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі Порядок №22-1) визначено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у звязку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сімї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Відповідно до п.4.1 Порядку №22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Отже призначити, а в даному випадку поновити пенсію необхідно з дня звернення особи до пенсійного органу із відповідною заявою.

Оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати йому пенсії 15.08.2017, то відповідач повинен поновити виплату пенсії позивачу саме з 15.08.2017.

Крім цього, суд також виходить із того, що згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законодавством не встановлено обов'язку для пенсійного органу як суб'єкта владних повноважень самостійно поновлювати пенсію громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, з 08.10.2009 (у звязку з набранням чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009), при цьому за відсутності у пенсійного органу станом на 08.10.2009 інформації про факт життя такої особи, її місце проживання тощо.

Разом з тим, позивачем у позовній заяві не було наведено обґрунтованих причин, які унеможливлювали звернення позивача до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії після набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 та до 15.08.2017.

Одночасно, суд відхиляє доводи відповідача про те, що після набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009, законодавцем не визначено порядку виплати пенсії громадянам, що проживають за кордоном в країнах, з якими Україною не укладено міжнародні договори з питань пенсійного забезпечення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

В мотивувальній частині рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що існує ряд інших правових актів, в яких містяться посилання на статті 49, 51 Закону №1058 або вказується, що пенсійне забезпечення деяких категорій громадян, які проживають за межами України, здійснюється лише на підставі міждержавних договорів. Зокрема, такі положення є у ст.3 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, ч.3 ст.1, ч.2 ст.92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.1 ст.59 прим.1 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

На даний час відповідних нормативно-правових актів, які б визначали порядок виплати, перерахунку, поновлення виплати пенсії та відшкодування шкоди громадянам України, які проживають за кордоном, законодавцем не прийнято, що однак, не є підставою для порушення їх конституційних прав та соціальних гарантій.

Щодо посилання відповідача на ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», згідно з якою громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються (не виплачуються), та положення якої чинні так як неконституційними не визнавались, суд зазначає наступне.

01.01.2004 року набрав чинності Закон №1058.

Відповідно до п.16 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1058, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Тобто, незважаючи на чинність положень статті 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", невизнання їх неконституційним, вони не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки, по-перше, предметом спору не є визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років, а по-друге, ці положення суперечать правовим висновкам, викладеним в рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 та практиці Європейського суду з прав людини.

Також, суд вважає безпідставними твердження відповідача про порушення позивачем строків звернення до суду із цим позовом за захистом своїх прав, оскільки відповідно до частини першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії 15.08.2018.

Листом від 22.08.2017 за №1233/04-29 відповідач відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії.

Отже, саме з 22.08.2017 року у позивача й виникло право на звернення до суду, оскільки саме із цієї дати позивач дізнався про порушення відповідачем його прав, що виразилось у відмові останнього поновити йому виплату пенсії.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що 14.02.2018, в межах шестимісячного строку для звернення до суду, встановленого ч.2 ст.122 КАС України, представник позивача звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання вказаної відмови протиправною та зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії позивачу.

Разом з тим, ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 28.02.2018 по справі №817/506/18 відповідна позовна заява була повернута позивачу з підстав її неналежного процесуального оформлення.

В подальшому, 19.03.2018 представник позивача повторно звернувся Рівненського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання відмови відповідача поновити виплату пенсії позивачу протиправною та зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії позивачу. Одночасно, з позовною заявою представником позивача було подано клопотання поновлення процесуального строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 22.03.2018 вказане клопотання було задоволено та позивачу було поновлено строк звернення до суду з даним позовом.

Підсумовуючи вище наведене в його сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать до часткового задоволення.

Одночасно, суд зазначає, що ухвалою суду від 22.03.2018 позивача було звільнено від сплати судового збору за подання даного позову до суду, а тому підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 263 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Сарненського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо відмови ОСОБА_1 в поновленні виплати раніше призначеної йому пенсії.

Зобовязати Сарненське обєднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області поновити виплату ОСОБА_1 раніше призначену йому пенсію з 15 серпня 2017 року.

В задоволенні позовних вимог в частині зобовязання Сарненського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області поновити виплату ОСОБА_1 раніше призначену йому пенсію з 08 жовтня 2009 року відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач ОСОБА_1 (34532, Рівненська обл., Сарненський р-н, с. Корост, пров. Луговий, 3, РНОКПП НОМЕР_1);

2) відповідач - Сарненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області (34500, Рівненська обл., м. Сарни, вул. Суворова, 8, ).

Повний текст рішення складено 02 травня 2018 року.

Суддя Комшелюк Т.О.