Справа № 709/419/18
Суддя: Чубай В. В.
Дата ухвалення: 2018-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 709/419/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2018 року смт. Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді - Чубая В.В.,

за участі секретаря судового засідання - Кіян С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

В обґрунтування позову зазначалося, що постановою Вищого адміністративного суду України від 30 липня 2015 року зобов'язано управління Пенсійного фонду України у Чорнобаївському районі здійснити перерахунок та виплатити позивачу за період з 17 травня

2014 року по 2 серпня 2014 року основну пенсію в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням проведених виплат. Вказане судове рішення вчасно звернено до виконання. Постановою державного виконавця від 20 березня 2017 року виконавче провадження закінчено у зв'язку з тим, що рішення суду не може бути виконане без участі боржника, до якого були застосовані штрафні санкції. 23 жовтня 2017 року позивач звернувся із заявою, в якій просив повторно відкрити виконавче провадження у зв'язку із необхідністю змінити боржника на правонаступника, однак 3 листопада 2017 року отримав повідомлення про неможливість такого відкриття у зв'язку із винесенням постанови про його закінчення. За таких обставин позивач, посилаючись на норми чинного законодавства та практику Європейського суду з прав людини, вважав, що постанову про закінчення виконавчого провадження винесено передчасно, вона є неправомірною, оскільки рішення суду не виконано, що у свою чергу порушує його права на соціальний захист, а тому просив визнати її протиправною та скасувати.

Від представника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області надійшов відзив, відповідно до змісту якого останній позов не визнав.

В обґрунтування відзиву зазначалося, що вказане виконавче провадження № 50910593 відкрито постановою державного виконавця на підставі заяви позивача, поданої 18 квітня

2016 року. Згідно з повідомленнями боржника доплати за рішенням суду включалися у відомості, але не виплачувалися, у зв'язку з чим державним виконавцем на адресу боржника надіслано вимогу надати підтверджуючі документи про виконання рішення. Крім того, до суду скеровувалося подання про зміну способу і порядку виконання рішення суду, у задоволенні якого судом відмовлено. 25 січня 2017 року на боржника накладено штраф у розмірі 5100,00 гривень, а 20 березня 2017 року повторно накладено штраф у розмірі 10200,00 гривень та направлено до Чорнобаївського ВП Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України. Цього ж дня виконавче провадження було закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Посилаючись на норми вказаного Закону та приписи Інструкції з організації примусового виконання рішень (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5), стверджувалося, що за встановленої системи виконання судових рішень зобов'язального характеру державний виконавець має право лише проводити перевірку виконання судового рішення, накладати штрафи у випадку його невиконання та звертатися із поданням до правоохоронних органів. Інших заходів, що можливо застосувати до боржника в межах виконання судових рішень про зобов'язання вчинити певні ді - не визначено. При цьому позивачем не наведено із посиланням на норми Закону України «Про виконавче провадження» що саме не виконано державним виконавцем. З огляду на викладене представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити.

Від представника позивача за довіреністю ОСОБА_2 надійшла заява, в якій останній просив замінити відділ примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області на належного відповідача - Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 4 квітня 2018 року замінено первісного відповідача - відділ примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області належним відповідачем - Управлінням ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (далі - відповідач).

У судове засідання позивач та його представник не з'явилися. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Надіслав до суду клопотання, відповідно до змісту якого просив при вирішенні справи взяти до уваги відзив, надісланий відділом примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, та відмовити у задоволенні позову.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 268 КАС України у справах, визначених ст.ст. 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур'єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв'язку. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Вивчивши матеріали справи, безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши та оцінивши докази, які є у справі, суд встановив наступне.

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 20 квітня 2016 року, на підставі виконавчого листа № 709/3139/14-а, виданого 12 квітня 2016 року Чорнобаївським районним судом Черкаської області, відкрито виконавче провадження № 50910593 про зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Чорнобаївському районі здійснити перерахунок та виплатити позивачу за період з 17 травня 2014 року по 2 серпня 2014 року основну пенсію в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням проведених виплат» (а.с. 13).

Згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження від 20 березня 2017 року виконавче провадження № 50910593 закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 14).

Позивачем повторно подано заяву про відкриття виконавчого провадження (а.с. 15).

Відповідно до повідомлення від 30 жовтня 2017 року про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання позивачу роз'яснено, що юридичну особу боржника припинено. Крім того, вказаний виконавчий документ перебував на примусовому виконанні, яке було закінчено, що унеможливлює його повторне відкриття (а.с.16).

Таким чином, судом встановлено, що судове рішення під час примусового виконання у повному обсязі не виконано.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У п. 1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня

2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» роз'яснено, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості .

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Як зазначено в ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для закриття виконавчого провадження є надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 63 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Разом з тим згідно з постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від

29 вересня 2016 року № 13 «Про узагальнення практики вирішення адміністративними судами спорів, які виникають у зв'язку з виконанням рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган або державна установа, підприємство, організація» питання виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган або державна установа, підприємство, організація, регулюють такі нормативно-правові акти: Конституція України, Кодекс адміністративного судочинства України, Бюджетний кодекс України, Закон України «Про виконавче провадження» Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», постанова Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі - Порядок № 845), постанова Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2014 року № 440 «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою» (далі - Порядок № 440).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Таке положення отримало нормативне продовження у ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», зокрема виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частини 2 і 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачають, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду; перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно із ч. 2, 6 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду; перерахування коштів за рішенням суду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у тримісячний строк з дня надходження документів та відомостей, необхідних для цього, з одночасним направленням повідомлення про виплату коштів державному виконавцю, державному підприємству або юридичній особі.

Поряд із цим відповідно до п. 3 Порядку № 845 виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Наведений пункт прийнято на виконання п.п. 1 п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, відповідно до якого рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Ще одна особливість закріплена у ч. 1-3 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Так, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, а з державного підприємства або юридичної особи нараховується державним виконавцем протягом п'яти днів з дня отримання ним повідомлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, про перерахування коштів, крім випадку, коли кошти перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Отже, незважаючи на те, що судові рішення мають обов'язковий характер, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» створено додатковий механізм їх гарантування. Так, ч. 1 ст. 2 цього Закону передбачає, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, державні підприємство, установа, організація.

Крім того, п. 2 Порядку № 440 встановлено, що органами, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів є - головні управління Казначейства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Пункт 3 Порядку № 440 передбачає, що рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

На момент відкриття виконавчого провадження № 50910593 та здійснення примусового виконання Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» вже діяв, а тому, на думку суду, стягувач та державний виконавець зобов'язані були дотримуватись порядку виконання судового рішення, що передбачений цим Законом.

При цьому у п. 46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», що в силу вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання

Разом з тим відповідачем не надано суду жодних відомостей та доказів на підтвердження того, що державним виконавцем в процесі виконання виконавчого листа 709/3139/14-а, виданого 12 квітня 2016 року було вчинено всі залежні від нього дії, направлені на виконання судового рішення, зокрема в частині виконання в порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а тому постанова про закінчення виконавчого провадження підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 77, 90, 241-246, 250, 255, 268, 287 КАС України, суд -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити повністю.

Визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Яжука С.С. від 20 березня 2017 року про закінчення виконавчого провадження № 50910593 з виконання виконавчого листа № 709/3139/14-а, виданого Чорнобаївським районним судом Черкаської області 12 квітня 2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В.В. Чубай