Справа № 201/8846/16-а(2-а/201/943/2016)
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

08 травня 2018 року

Київ

справа №201/8846/16-а(2-а/201/943/2016)

адміністративне провадження №К/9901/20484/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик А.Ю., Гімона М.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу №201/8846/16-а

за позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про зобов'язання поновити виплату пенсії, провадження по якій відкрито

за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України, постановлену 22 грудня 2016 року суддею Черпіцькою Л.Т., -

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпропетровську, в якому просив зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії з 7 жовтня 2009 року відповідно до статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 цього Закону, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2016 року позовні вимоги задоволено; зобов'язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з дати припинення.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2016 року постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову, якою позов задоволено частково; визнано протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську щодо відмови у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1; зобов'язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 26 лютого 2016 року; позовні вимоги за період з 7 жовтня 2009 року по 8 грудня 2015 року залишено без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду за захистом своїх прав; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 грудня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України.

У березні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (в порядку глави 3 розділу ІУ Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній до 15.12.2017) подав до Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 22 грудня 2016 року, в якій скаржник ставить питання про скасування вказаної ухвали Вищого адміністративного суду України, а також постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 2 листопада 2016 року та залишення в силі постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2016 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 24 квітня 2017 року відкрито провадження у справі для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 22 грудня 2016 року.

У зв'язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпунктів 1, 7 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній редакції) матеріали заяви передано до Верховного Суду.

У ході розгляду справи судами встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України на підставі закордонного паспорту громадянина України та з 2005 року постійно проживає в Ізраїлі.

26.02.2016 представник позивача звернувся до відповідача із заявою про поновлення позивачу раніше призначеної пенсії за віком.

Проте, відповідач листом від 04.03.2016 № 1994/05/27 повідомив про відмову у поновленні виплати пенсії за віком з огляду подання відповідної заяви не особисто пенсіонером, а на підставі довіреності.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що громадянин України, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як і громадянин України, який проживає на території України, що передбачено приписами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009, а тому пенсія останньому має бути поновлена з часу її припинення.

Апеляційний суд, скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нову про часткове задоволення позову та залишення без розгляду частини позовних вимог, виходив з того, що ОСОБА_1 має право на поновлення виплати пенсії за віком, однак позов може бути задоволено в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого КАС України.

Вищий адміністративний суд України погодився з позицією суду апеляційної інстанції.

У заяві про перегляд судових рішень Верховним Судом України представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вважає неоднаково застосованими судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах статті 99,100 КАС України що, на думку заявника, підтверджується рішеннями суду касаційної інстанції від 16 грудня 2011 року, 20 березня, 12 квітня 2012 року (справи №№ К-16414/08, К/9991/22585/11, К/9991/40607/11 відповідно). Також посилається на невідповідність судового рішення касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України від 16 травня 2011 року, 11 червня 2012 року, 19 травня, 8 грудня 2015 року (справи №№ 21-29а11, 21-39а12, 21-168а15, 21-5440а15 відповідно) висновку щодо застосування у подібних правовідносинах вказаних норм права.

Перевіривши наведені у заяві доводи, суд дійшов висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції статей 99,100 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017).

Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм процесуального права, суд виходить із такого.

З дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої зупинена на підставі положень зазначеного Закону №1058-ІV. З цього часу відповідач зобов'язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте, наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права.

Отже, після прийняття та опублікування Рішення №25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини в справі "Пономарьов проти України" (№3236/03 від 03 квітня 2008 року, §41) "…Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави".

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції, чинній на момент подачі позову) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України (у наведеній вище редакції) встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частина 2 цієї статті передбачає, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08.12.2015 (справа №21-5653а15) та від 08.06.2016 (справа №505/2135/14-а).

Отже, до вказаних правовідносин слід застосувати положення ст. 99, 100 КАС України.

Слід також зауважити, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 року у справі «Компанія «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А.» проти Іспанії»).

Таким чином, при належному добросовісному відношенні позивач не був позбавлений можливості звернутись до суду з позовом в межах строку, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, проте таким правом не скористався.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи скаржника щодо невідповідності судового рішення касаційної інстанції висновку, викладеному у постановах Верховного Суду України, оскільки у рішеннях від 16 травня 2011 року та 11 червня 2012 року Верховний Суд України посилався на положення ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та глави 19 Цивільного кодексу України, як спеціальних норм та, у зв'язку з цим, неможливість застосування наслідків пропуску строку звернення до суду, встановлених ст.ст.99, 100 КАС України.

У постанові від 19 травня 2015 року Верховним Судом України взагалі не розглядалось питання щодо строків звернення до суду, а судові рішення про відмову у задоволенні позовних вимог були скасовані з підстав невірного застосування статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1.

Отже, рішення суду касаційної інстанції у справі, що розглядається, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до частини першої статті 244 КАС України у задоволенні заяви представника позивача слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись підпунктом 1 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15.12.2017), статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017), суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

_____________________

_____________________

_____________________

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон,

Судді Верховного Суду