Справа № 808/476/18
Суддя: Прасов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2018-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

07 березня 2018 року 09 год. 14 хв.Справа № 808/476/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прасова О.О. при секретарі Гудименко Я.А., розглянувши у місті Запоріжжі за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1; ІНФОРМАЦІЯ_1)

до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя (69057, м.Запоріжжя, вул.Гагаріна, буд.2-Б; )

про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя (надалі - відповідач), в якому позивач просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови в зарахуванні при призначенні пенсії страхового стажу періодів роботи з 09.02.1989 по 02.02.1997 в Управлінні "Донецкмашснабсбыт", яке у подальшому перейменовано в 1989 році в Управління "Донецкмашоптторг", в 1992 році в ТСФ Орендне підприємство "Донецкмашоптторг", в 1993 році в Колективне підприємство "Донмашоборудование", в 1994 році в Закрите акціонерне товариство "Донмашоборудование", в 2011 році в Приватне акціонерне товариство "ДОНМАШОБОРУДОВАНИЕ"; 2) зобов'язати відповідача переглянути призначену пенсію за віком з зарахуванням страхового стажу періодів роботи з 09.02.1989 по 02.02.1997 в Управлінні "Донецкмашснабсбыт", яке у подальшому перейменовано в 1989 році в Управління "Донецкмашоптторг", в 1992 році в ТСФ Орендне підприємство "Донецкмашоптторг", в 1993 році в Колективне підприємство "Донмашоборудование", в 1994 році в Закрите акціонерне товариство "Донмашоборудование", в 2011 році в Приватне акціонерне товариство "ДОНМАШОБОРУДОВАНИЕ" та заробітної плати з 29.12.2017.

У позові позивач зазначив, що відмова відповідача в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи за період з 1989 по 1997 роки в Управлінні "Донецкмашснабсбыт", яке у подальшому перейменовано на Управління "Донецкмашоптторг", ТСФ Орендне підприємство "Донецкмашоптторг", Колективне підприємство "Донмашоборудование", Закрите акціонерне товариство "Донмашоборудование", Приватне акціонерне товариство "ДОНМАШОБОРУДОВАНИЕ" є протиправною, оскільки згідно з ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній». У відповідності до п.1 даного Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Згідно з трудовою книжкою позивача 09.02.1989 його прийнято до Управління "Донецкмашснабсбыт" на посаду виконуючого обов'язки головного інженера на підставі Наказу №16 від 13.02.1989 та 02.02.1997 звільнено у зв'язку із скороченням на підставі п.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу №5 від 31.01.1997. Згідно Довідок, які не приймає відповідач також зазначається саме період, який відповідає записам в трудовій книжці.

Позивач підтримав позовні вимоги.

Відповідачем 22.02.2018 подано до суду відзив на позовну заяву (вх.№6139), в якому зазначено, що подані позивачем довідки про заробітну плату за період з 01.01.1989 по 31.12.1993 та з 01.01.1994 по 01.05.1997, виданих ПАТ "Донмаш-оборудование" від 29.09.2017 №32, №33 відповідач врахувати при призначенні пенсії не вправі, оскільки відповідно до вказаних довідок, особові рахунки знаходяться за адресою: м.Донецьк, пр.Павших Комунарів, буд.7 (Донецька Народна Республіка), що відноситься до непідконтрольних державній владі територій згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №1085. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 за №595, з 01.12.2014 на територіях, які тимчасово не контролюються українською владою, органи державної влади, в тому числі органи Пенсійного фонду не функціонують, та документи, підготовлені або видані органами фонду з території, які не підконтрольні українській владі, не підлягають виконанню. З огляду на зазначене, просить відмовити позивачу у задоволенні позову.

Відповідач проти позову заперечував.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з'ясував наступне.

ОСОБА_1 перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком як внутрішньо переміщена особа з 29.12.2017 на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідачем при призначенні пенсії позивачу не враховано заробітну плату за період з 1989 по 1997 роки на підставі Довідок виданих ПАТ "ДОНМАШОБОРУДОВАНИЕ", оскільки особові рахунки знаходяться у м.Донецьку на непідконтрольній державній владі території.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (ст.46 Конституції України).

Згідно з ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Відповідно до ч.1-ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Andrejeva v. Latvia" (п.77 рішення Великої палати Європейського суду з прав людини від 18.02.2009), стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку - незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків - ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу №1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24.04.2014, заява №38677/06) Європейський суд з прав людини нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», стандарти Європейського суду з прав людини можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 07.02.2008, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19.10.2004, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30.10.2014, тощо).

Більше того, відповідно до ст.14 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації: «1.Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. 2.Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід відзначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об'єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві.

Так, відповідно до ст.5 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінації є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск.

Згідно з ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Саме в такій особливій ситуації опинився позивач у цій справі, який є внутрішньо переміщеною особою та раніше працював на підприємствах, які залишилися на тимчасово окупованій території України, що унеможливлює подання будь-яких уточнюючих довідок (а у випадку надання таких документів вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки неможливо перевірити їх достовірність).

Слід зазначити, що відповідач відмовляється визнати пільговий стаж позивача виключно на тій підставі, що надані позивачем довідки, які були видані підприємством, яке залишилося на тимчасово окупованій території України, відповідач не врахував як такі, що видані незаконно.

Разом із тим, ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1, п.2 "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", затвердженого 12.08.1993 постановою Кабінету Міністрів України №637 (надалі - "Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній"), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з п.20 "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5). (…) У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування. (…).

Як зазначено у п.17 "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв'язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

На переконання суду, "Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" було прийнято саме з метою створення юридичних механізмів підтвердження трудового стажу працівників з метою належної реалізації ними права на пенсійне забезпечення, у зв'язку з чим даним Порядком передбачено кілька альтернативних способів підтвердження трудового стажу, які можуть бути застосовані в різних ситуація (на підставі інших, ніж трудова книжка, документів або на підставі показань свідків). У жодному разі не можна дійти висновку, що метою цього Порядку є створення формальних перешкод для реалізації права особи на отримання пенсії.

І хоча, вимагаючи деякі документи (наприклад, уточнюючу довідку підприємства), органи Пенсійного фонду України переслідують в цілому законну мету попередження зловживання громадянами своїми правами та запобігання необґрунтованому призначенню пенсії, тим не менше органи Пенсійного фонду України, виконуючи свої повноваження повинні діяти обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно (ч.2 ст.2 КАС України) з тим, щоб не створювати штучних і явно необґрунтованих перешкод для реалізації громадянами їх прав.

Разом із цим, у цій справі відповідач не застосував жодних з указаних вище правових процедур підтвердження пільгового стажу, передбачених "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" та не врахував, що доступ до трудових архівів відповідних підприємств є неможливим внаслідок воєнних дій та тимчасової окупації частини території Донецької області.

У даному випадку відповідач повинен був керуватися положеннями ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а також пунктами 1, 2, 17, 20 "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", та перевірити наявність пільгового стажу на підставі записів у трудовій книжці, показань свідків, даних, наявних у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Зокрема, досліджені судом докази дозволяють дійти висновку, що наявність стажу в період з 1989 по 1997 роки підтверджується записами в трудовій книжці позивача.

Крім того, у п.136 рішення у справі "Мозер проти Республіки Молдова та Росії" від 23.02.2016 Європейський суд з прав людини Суд наголосив на необхідності уникнення вакууму в системі захисту прав людини, і, отже, важливість забезпечення того, щоб передбачені Конвенцією права були захищені на всій території всіх Договірних Сторін, навіть на територіях, які фактично знаходяться під контролем іншої Договірної Сторони, наприклад, через підпорядковану місцеву адміністрацію (див. Cyprus v. Turkey, згадане вище, п.78).

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими.

У ст.19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1 ст.9 КАС України).

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Доводи відповідача не приймаються судом до уваги виходячи з вище зазначеного.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч.1 ст.132 КАС України).

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч.1 ст.143 КАС України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 77, 132, 143, 243-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя (69057, м.Запоріжжя, вул.Гагаріна, буд.2-Б; ) щодо відмови в зарахуванні при призначенні пенсії ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1; ІНФОРМАЦІЯ_1) страхового стажу періодів роботи з 09.02.1989 по 02.02.1997 в Управлінні "Донецкмашснабсбыт", яке у подальшому перейменовано в 1989 році в Управління "Донецкмашоптторг", в 1992 році в ТСФ Орендне підприємство "Донецкмашоптторг", в 1993 році в Колективне підприємство "Донмашоборудование", в 1994 році в Закрите акціонерне товариство "Донмашоборудование", в 2011 році в Приватне акціонерне товариство "ДОНМАШОБОРУДОВАНИЕ".

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя (69057, м.Запоріжжя, вул.Гагаріна, буд.2-Б; ) переглянути призначену ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1; ІНФОРМАЦІЯ_1) пенсію за віком з зарахуванням страхового стажу періодів роботи з 09.02.1989 по 02.02.1997 в Управлінні "Донецкмашснабсбыт", яке у подальшому перейменовано в 1989 році в Управління "Донецкмашоптторг", в 1992 році в ТСФ Орендне підприємство "Донецкмашоптторг", в 1993 році в Колективне підприємство "Донмашоборудование", в 1994 році в Закрите акціонерне товариство "Донмашоборудование", в 2011 році в Приватне акціонерне товариство "ДОНМАШОБОРУДОВАНИЕ" та заробітної плати з 29.12.2017.

Присудити на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1; ІНФОРМАЦІЯ_1) з бюджетних асигнувань Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя (69057, м.Запоріжжя, вул.Гагаріна, буд.2-Б; ) судові витрати у сумі 704 грн. 80 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили у строк та порядок визначений ст.255 КАС України.

Рішення суду першої інстанції оскаржується у строк та порядок встановлений ст.ст.292, 295, 297 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 07.03.2018.

Суддя О.О. Прасов