Справа № 375/1257/17
Суддя: Литвин О. В.
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 375/1257/17
Провадження № 2-а/375/2/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2018 Рокитнянський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Литвина О.В.,

при секретарі - Юрченко Л.В.,

розглянувши в приміщенні Рокитнянського районного суду у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Савинецької сільської ради Рокитнянського району Київської області

про визнання нечинним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, -

В С Т А Н О В И В :

Звернувшись до суду через свого представника із позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_2. Вона прийняла спадщину після смерті матері та успадкувала належне останній на праві власності нерухоме майно і про що свідчить Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Рокитнянської державної нотаріальної контори Київської області 02.06.1998, реєстровий №95.

Спадкове майно, на яке було видано Свідоцтво, складається з житлового будинку, цегляного, 1960 року забудови, який має 48.8 кв.м. житлової площі, позначеного на плані літерою «А», з господарським та побутовими спорудами: повіткою-«Б», повіткою з погребом - «Д», повіткою- «В», жомовою ямою -«Г», огорожею -№1-2, розташованого в АДРЕСА_1 і який належав померлій ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Савинецькою сільського радою Рокитнянського району Київської області 25.04.1998 на підставі рішення виконкому цієї ради від 19.05.1998 №53 та зареєстрованого в Білоцерківському БТІ 25.04.1998 року за № 29.

Зазначає, що за свого життя її мати успадкувала після смерті своїх батьків житловий будинок 1918 року забудови, на місці якого потім збудувала спадковий будинок, а також земельну ділянку розміром 0.45 га і що підтверджується записом погосподарської книги за 1961-1963 роки Савинецької сільської ради та даними знімка з публічної карти села Савинці за 1960-1992 роки.

Посилається, що всупереч вимогам ч. 2 ст.127 Земельного кодексу України та, незважаючи, що декілька поколінь користувалося земельною ділянкою розміром 0.45 га, рішенням Савинецької сільської ради від 25.06.1999 № 33 їй було передано у приватну власність лише 0.25 га земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, а також відповідно до рішення вказаної ради від 25.06.1999 № 34 передано земельну ділянку розміром 0.13 га у власність її батькові - ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства. З цього приводу були внесені зміни до земельно-шнурової книги в частині, що стосувалися земельної ділянки біля домоволодіння АДРЕСА_1 рішення ради нею не оскаржувалися раніше, оскільки вона не була обізнана у своїх правах та вважала, що на час написання заяв про передачу земельної ділянки у власність, остання стосувалася лише земельної ділянки, яка використовувалася під городництво.

У 2016 вона звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, проте своїм рішенням від 18.03.2016 рада вирішила передати їй у власність земельну ділянку лише розміром 0.38 га, а саме земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку розміром 0.25 га та орієнтовним розміром 0.13 га для ведення особистого селянського господарства. Не погоджуючися з такими рішенням ради та з метою врегулювання спору вона подала до відповідача заяву про перегляд ним свого рішення від 18.03.2016, якою також просила ухвалити нове рішення про надання їй у власність земельної ділянки розміром 0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та розміром 0.20 га для ведення особистого селянського господарства. На разі, своїм рішенням від 10.08.2017, копію якого вона отримала 28.08.2017, рада відмовила у зміні розміру земельної ділянки щодо відведення якої було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

Вважає таку відмову необґрунтованою, оскільки при цьому Савинецькою сільською радою Рокитнянського району було грубо порушено приписи ст.120 Земельного кодексу України і що проявилося в тому, що їй не було передано у власність всю земельну ділянку, яка перебувала у користуванні її покійної матері (0.45 га), а лише її частину у розмірі 0.25 га, а також зважаючи, що частину земельної ділянки із тієї, яка перебувала у користуванні матері (0.45 га), було передано раніше в розмірі 0.13 га у власність її покійному батькові ОСОБА_3, хоча він і не перебував у законному шлюбі з померлою матірю.

Просить на підставі положень статті 120, частини другої статті 127, частин другої, третьої статті 152, статті 155 Земельного кодексу України та статті 1225 Цивільного кодексу України визнати нечинним та скасувати рішення Савинецької сільської ради Рокитнянського району Київської області № 194-17-VII від 10.08.2017.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні позов підтримала за викладених у ньому обставин і підстав та просила задовольнити.

Представник відповідача Савчук Н.П. позов не визнала та суду показала, що земельна ділянка була передана позивачу в розмірі 0.25 га для обслуговання житлового будинку як того вимагали положення закону, а також в розмір 0.13 га для ведення особистого селянського господарства, зважаючи, що розмір всієї земельної ділянки біля будинку складав 0.38 га.

Заслухавши у судовому засіданні представників сторін спору та дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги, виходячи із наступного.

Згідно частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Конституція України, таким чином, надає громадянам право безпосередньо звертатися до суду із скаргою на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб і що передбачено положеннями п. 2 ст. 7 КАС України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Отже, підставою для звернення особи до суду з позовом є переконання позивача у порушенні своїх прав чи свобод, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

При цьому законодавець визначив, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини першої статті 4 КАС України справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з частиною першою статті 19 вказаного Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За викладеного даний спір підлягає розгляду адміністративним судом та з огляду на положення ч. 3 ст. 30 КАС України розгляд даного спору має бути завершений загальним судом як адміністративним судом першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Приписами ч.1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На разі, за вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача і що має місце у даній справі.

Відповідач заперечень на позов, на що він мав право відповідно до вимог п. 5 ч. 5 ст. 107 КАС України в редакції, що була чинною на час відкриття провадження у справі, та пропозиція з приводу чого була викладена йому в ухвалі про відкриття провадження від 06.09.2017, до суду не подав, а тому суд з огляду на положення п. 10 Перехідних положень та ч. 6 ст. 162 КАС України вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на отримані у справі докази вбачається, що на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері позивача ОСОБА_2 та на час прийняття позивачем спадщини, якою був належний спадкодавцю житловий будинок АДРЕСА_1 району Київської області, за вказаною адресою у користуванні спадкодавця рахувалася земельна ділянка розміром 0.38 га. Такого ж розміру вона залишалася бути біля вказаного домоволодіння і на час фактичного успадкування позивачем вказаного житлового будинку 02.06.1998 і на що вказують надані позивачем письмові докази, якими є: заява батька позивача ОСОБА_3 від 17.10.1997 до Савинецької сільської ради про передачу йому у власність земельної розміром 0.38 га біля спадкового будинку та рішення вказаної ради про відмову у задоволення такої заяви від 05.11.1997 № 92, а також заява вказаної особи до цієї ради від 19.05.1999 (в яких він чітко зазначив, що розмір земельної ділянки біля будинку АДРЕСА_1 на той час становив 0.38 га); заява позивача на імя вказаної ради від 19.05.1999 про передачу їй у власність земельної діянки розміром 0.25 га біля успадкованого житлового будинку АДРЕСА_1 (де позивач сама чітко зазначила, що успадковане нею домоволодіння знаходиться на земельній ділянці розміром 0.38 га і що із загального розміру останньої вона просила передати у власність лише 0.25 га) та рішення ради від 25.06.199 , яким цю заяву було задоволено.

Прийняття такого рішення радою узгоджувалося із положеннями статтей 17, 67 діючого на той час Земельного кодексу України в тім, що передача земельних ділянок у приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки, що громадянам за рішенням сільської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у сільських населених пунктах в розмірі не більше 0.25 га.

Починаючи з дня винесення відповідачем рішення № 53 від 25.06.1999 про передачу позивачу у власність земельної ділянки розміром 0.25 га, остання до березня 2016 жодних дій, спрямованих на реальне оформлення свого право власності на цю земельну ділянку не вчиняла. І лише 18.03.2016 Савинецька сільська рада Рокитнянського району Київської області за результатами розгляду заяви позивача своїм рішенням № 51-5-VII надала їй дозвіл на розроблення на проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність розміром 0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та орієнтованим розміром 0.13 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1. Таке рішення ради узгоджувалося з положеннями статтей 116, 118, 121 діючого Земельного Кодексу України, а також відповідало встановленим обставини спору, тобто є законним.

З огляду на викладене суд вважає, що при вирішенні даного спору необхідно виходити з обсягу тих прав позивача на землю, які вона стала мати після успадкування 02.06.1998 житлового будинку та безпосередньо на час виникнення спірних відносин, а саме на час прийняття відповідачем вказаного рішення № 51-5-VII про передачу їй у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства за зазначеною адресою, а також перевірити доводи позваича щодо порушення оспорюваним рішенням його права на землю.

Відповідно до положень частини першої статті 30 вказаного Земельного кодексу 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

Тобто, зважаючи, що спадкодавець ОСОБА_2 на час своєї смерті не була власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 чітко вбачається, що станом на час успадкування позивачем права власноті на житловий будинок, до останньої в порядку спадкування могло перейти лише право на користування земельною ділянкою, необхідною для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд і тільки та що фактично має місце у випадку з позивачем, зважаючи, що іншу частину земельної ділянки розміром 0.13 га із загального розміру останньої - 0.38 га, яка перебувала у користуванні спадкодавця, рішенням відповідача від 25.06.1999 було передано у користування батька позивача ОСОБА_3 і про що їй було достовірно відомо та про що вона зазначає у своєму позові.

За викладеного доводи позивача в тім, що після спадкування права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 відповідач обмежив її право, передавши їй у власність земельну ділянку лише розміром 0.25 га, та посилання з цього приводу на вимоги на положення частини другої статті 127 діючого Земельного кодексу України, який набув чинності лише у 2001 році, є безпідставними.

Безпідставними з цього приводу та такими, що невірно трактуються стороною спору, вважає суд і посилання позивача на положення ст. 1225 ЦК України.

Не погоджуючись із оспорюваним рішенням відповідача за викладених у позові обставин і підстав, позивач як вбачається, вважає, що останнім порушено його право на отримання у власність земельних ділянок. Разом з тим, при прийнятті останнього відповідач жодним чином не вирішував порушеного у заяві позивача від 17.07.2017 (а.с.21) питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу, зміст останнього зводиться по суті до відмови у збільшення розміру земельної ділянки, яка мала бути передана у позивачу у власність відповідно до рішення ради № 51-5-VII від 18.03.2016 і яке на час прийняття спірного рішення втратило законну силу, а відтак відсутні підстави вважати, що оспорюване рішення будь-яким чином порушує право позивача на земельну ділянку.

У задоволенні позовної вимоги таким чином необхідно відмовити.

Разом з тим, з огляду на встановлені обставини спору та принцип диспозитивності адміністративного процесу, суд приходить до висновку, що право позивача на землю залишається бути порушеним та підлягає судовому захисту шляхом зобовязання відповідача розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 17.07.2017 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та прийняти за результатами її розгляду рішення в межах його компетенції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини, ст.ст. 116, 118, 121 ЗК України, ст. 1225 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 4, 5, 30, 72-77, 90, 107, 211, 241-246, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Савинецької сільської ради Рокитнянського району Київської області про визнання нечинним та скасування рішення органу місцевого самоврядування - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду через Рокитнянський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його повного складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне обгрунтування рішення виготовлено 04.05.2018

Суддя О.Литвин

Рішення набрало законної сили "_____"_________________________20____