Справа № 818/1358/18
Суддя: В.М. Соколов
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 квітня 2018 р. Справа № 818/1358/18
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Соколова В.М.,
за участю секретаря судового засідання - Заіченко А.М.,
позивача - Ніксон Уддін,
представника відповідача - ОСОБА_1,
перекладача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №818/1358/18 за позовом Ніксон Уддін до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Ніксон Уддін (далі по тексту - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України) про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 16.02.2018 №17-18 про відмову громадянину ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 Ніксону Уддіну, ІНФОРМАЦІЯ_1, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 Ніксона Уддіна про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідачем протиправно прийняте оскаржене рішення, оскільки він має побоювання стати жертвою нелюдського, такого, що принижує гідність поводження чи покарання у разі повернення у ОСОБА_4, у зв'язку з перебуванням ним у незареєстрованому шлюбі з іноземною громадянкою та народжену поза шлюбом дитину.
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві (а.с.57-63) та зазначила, що не має вагомих підстав вважати, що в разі повернення позивача до ОСОБА_4 буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території ОСОБА_4. Тому, серед фактів, повідомлених позивачем, немає підстав для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону.
Суд, заслухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що Ніксон Уддін є громадянином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, бангладешець за національністю, мусульманин за релігійним переконанням, неодружений, перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України, має середнє-спеціальну освіту. Місцем народження та проживання в ОСОБА_4, за словами позивача, є Сілхет.
Позивач прибув на територію України 17.10.2016 з метою навчання в Сумському державному університеті, скориставшись повітряним сполученням за маршрутом: ОСОБА_4 (Дакка) - ОАЕ (Шарджа) - Україна (пункт пропуску Бориспіль). 31.10.2016 він був зарахований на 1-й курс спеціальності «Автоматизація та компютерно-інтегровані технології», однак, 21.06.2017 за невиконання фінансових умов договору його відраховано з навчального закладу.
Позивач стверджує, що виріс в родині, яка дотримується суворих релігійних правил, за якими будь-які сексуальні відносини з жінками до шлюбу заборонені. Порушення встановлених релігійних правил вважаються суворою провиною і підлягають покаранню. В ОСОБА_4 пари, які не перебувають у законному шлюбі та мають позашлюбну дитину, можуть бути засудженими до Фетви, вигнаними з власних будинків чи вбитими прибічниками ісламських фанатів. У зв'язку з цим, позивач побоюється, що в разі повернення до ОСОБА_4, він може стати жертвою переслідування, дискримінації та принизливого ставлення з боку оточуючих. У випадку відносин із жінкою іншої релігії, такі відносини можуть бути сприйняті суспільством лише тоді, коли це прийнято ісламом. Позивач вважає, що поліція чи інші правоохоронні органи не зможуть його захистити. За словами позивача, він повідомив сестер та батька про народження сина. Батько прийняв цю ситуацію, але порадив позивачу казати всім, що він одружився та син народився у шлюбі.
На даний час позивач проживає разом з цивільною дружиною та їх сином у м. Суми. Він має намір одружитися з громадянкою України ОСОБА_5 та спільно виховувати сина, але через те, що втратив паспорт та не має законних підстав для перебування в Україні, не може в законний спосіб оформити шлюб. За твердженнями позивача, він не планує повертатися до ОСОБА_4 на постійне місце проживання.
28.06.2017 позивач був виявлений та затриманий прикордонним нарядом на ділянці ВПС «Великий Березний» при спробі незаконного перетину державного кордону України в Словацьку Республіку у складі групи осіб. За рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.06.2017 позивача затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, де він через три місяця знаходження виявив бажання звернутися до УДМС України у Волинській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач стверджує, що він боїться повертатися до країни громадянської належності ОСОБА_4, оскільки за мусульманськими правилами сексуальні стосунки з жінками до шлюбу та народження позашлюбної дитини вважаються серйозним порушенням, тому його може бути засуджено до Фетви, згідно з якою його буде суворо покарано та він може зазнати переслідування, дискримінації та принизливого ставлення з боку мусульманського суспільства.
ДМС України прийнято рішення від 16.02.2018 №17-18 про відмову Ніксону Уддіну у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що є законним та таким, що цілком відповідає вимогам чинного законодавства на основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також інформації по країні походження (ОСОБА_3 Республіка ОСОБА_4), протоколів співбесід (а.с.13).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить з наступного.
Позивач повідомив, що 09.09.2017 у цивільному шлюбі з громадянкою України, християнкою за віросповіданням, ОСОБА_5 народився син. За твердженнями позивача, в ОСОБА_4 за релігійними правилами суворо заборонено вступати у сексуальні стосунки із жінкою до шлюбу. Пари, які не перебувають у законному шлюбі, можуть бути засудженими до Фетви, вигнаними з власних будинків чи вбитими прибічниками ісламських фанатів. Такі особи зазнають дискримінації, неповаги та принизливого ставлення з боку мусульманського суспільства. У випадку відносин із жінкою іншої релігії, такі відносини можуть бути сприйняті суспільством лише тоді, коли це прийнято ісламом.
У якості доказу, що підтверджують твердження у цій частині, позивач надав витяг з рішення австралійського Трибуналу від 30.10.2009 у справі № 0902782 щодо розгляду заяви громадянина ОСОБА_4 (далі - позивач) про визнання біженцем, де суд дійшов висновку, що позивач є особою, по відношенню до якого у ОСОБА_1 є зобовязання надати захист згідно з Конвенцією про статус біженців.
Дослідивши текст вказаного рішення, встановлено, що суд дійшов такого висновку, виходячи з індивідуальних обставин справи позивача. Зокрема, вказана справа стосується громадянина ОСОБА_4, який, перебуваючи на території ОСОБА_1, вступив у стосунки з римо-католичкою, яка нелегально проживала в цій країні. Згодом її було затримано та повернуто додому, де вона народила дитину.
Позивач повідомив матір про свої стосунки і намір повернутися додому зі своєю партнеркою. Мати заборонила йому так робити та вимагала відмовитися від стосунків. Інформація про його особисте життя стала відома широкому колу осіб і перестала бути приватною справою. Матері вручили повідомлення з винесенням Фетви у місцевій мечеті, де від позивача відрікаються та проголошують пропащим мусульманином і особою, що зрадила іслам. Суд визнав твердження позивача правдивими.
Натомість обставини даної справи не є тотожними з обставинами, викладеними в рішенні Трибуналу, оскільки, позивач не має наміру повертатися на постійне проживання до ОСОБА_4 разом з дружиною та сином. Він має намір офіційно укласти шлюб та проживати разом з дружиною та сином в Україні. Батько не забороняє позивачу оформити шлюб з громадянкою України. Він позитивно сприйняв факт народження дитини та не поширював інформацію щодо подробиць особистого життя позивача. Від батька на адресу позивача жодних погроз та вимог відмовитися від стосунків з цивільною дружиною не надходило.
В більшості випадків, проблеми в змішаних шлюбах виникають через несприйняття їх родинами. «Если семья принимает брак, примет и общество. Такие сопротивления гораздо чаще встречаются в селъськой местности, чем в городах, где смешанные браки являются более частыми.
У звіті по країні походження ОСОБА_4 Державного департаменту США у розділі 6 «Дискримінація, жорстоке ставлення суспільства і торгівля людьми» стосовно винесення Фетв повідомляється, що незважаючи на вищезазначені обмеження, сільські релігійні лідери інколи робили такі заяви. Ці заяви мали своїм наслідком позасудові покарання, переважно проти жінок, за припущені моральні вчинки.
«Инциденты против женщин, вдохновленные фетвами, выпущенными религиозными лидерами, все еще происходят. Инциденты включают избиение и другие формы физического насилия. ASK сообщило о 12 случаях злоупотребления после фетвы и решения shalish в течений 2016 года.
Отже, враховуючи вищевикладене, вбачається, що на даний час в ОСОБА_4 проблеми у міжконфесійних шлюбах та винесення Фетв за порушення релігійних правил не мають широкого поширення, випадки насилля спостерігаються, в більшості випадків, по відношенню до жінок та в сільській місцевості.
За твердженнями позивача, він проживав в місті Сілхет.
Відповідно до інформаційно-довідкових матеріалів МЗС України щодо інформації по ОСОБА_3 Республіці ОСОБА_4 (№640/17-500-1955 від 21.07.2017), зазначена країна не є проблемною у плані забезпечення базових прав людини. Західні держави турбує, у першу чергу, масова нелегальна міграція з НРБ, яка фактично заохочується владою у цій перенаселеній країні, як спосіб зниження соціально-економічних проблем.
ОСОБА_3 Республіка ОСОБА_4 зазнає критики з боку правозахисник організацій за порушення прав людини. Водночас це, в першу чергу, стосується прав жінок та неповнолітніх.
Таким чином, незважаючи на те, що в ОСОБА_4 мають місце випадки позасудових покарань за порушення релігійних правил, вони, переважно, стосуються жінок та не мають широкого поширення. Отже, твердження позивача щодо існування для нього індивідуальної загрози з боку релігійних лідерів в разі тимчасового повернення до ОСОБА_4 не можуть вважатися імовірними.
Щодо аналізу відповідності заяви позивача пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закону), слід зазначити наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою в якості біженця є наявність у неї обґрунтованих побоювань, у разі повернення до країни громадянської належності, стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Щоб побоювання позивача сягнули рівня переслідування, необхідна реальна загроза життю та свободі виключно з причин раси, релігії, національності, політичних переконань чи належності до певної соціальної групи (пункт 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), УВКБ ООН, Женева, 1992).
На основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні походження (ОСОБА_4), співбесід по уточненню викладених позивачем фактів, встановлено, що позивач не повідомляє про наявність на території країни походження фактів особистого переслідування, у розумінні пунктів 51-53 за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання або політичних переконань. В ході розгляду заяви не встановлено загрози його переслідування в майбутньому за конвенційними ознаками.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону.
Таким чином серед фактів, повідомлених позивачем, немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону.
Щодо аналізу відповідності заяви позивача вимогам п.13 ч.1 статті 1 Закону.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Стаття 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що «нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню».
ОСОБА_6 Європарламенту та Ради ЄЄ 2011 /95/ЕП від 13 грудня 2011 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі:(а) смертна кара або приведення її у виконання; (b) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання Позивача в країні походження та (с) серйозна і індивідуальна загроза життю або особистості цивільних осіб з причин повального насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.
Формування статті 3 Європейської Конвенції та статті 15 ОСОБА_6 Європарламенту та Ради ЄЄ 2011/95/Еи співпадають з підставами для надання додаткового захисту у відповідності до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону.
Отже, якщо повернення до країни походження вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до країни походження, може вважатися такою, що потребує додаткового захисту.
Згідно інформації по країні походження, на території ОСОБА_4 не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю позивача в разі повернення до країни походження, тому даний елемент заяви не потребує дослідження.
В ході розгляду заяви встановлено відсутність загрози застосування до позивача смертної кари або тортур.
Під час розгляду заяви не отримано інформації про кримінальне переслідування позивача владою ОСОБА_4. Позивач за обліками Секретаріату Інтерполу в міжнародному розшуку не перебуває (службова записка УДМС України у Волинській області від 04.10.2017 №0704/36).
Як встановлено вище, твердження позивача щодо побоювань в разі повернення до країни походження зазнати нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання внаслідок засудження до Фетви не вважаються імовірними.
Слід звернути увагу на той факт, що позивач перебував у цивільних стосунках з громадянкою України з кінця 2016 року, але офіційно не зареєстрував шлюб, маючи на це законні підстави та можливості, а після втрати паспорта своєчасно не вирішив питання щодо відновлення документа, а навпаки, вже дізнавшись про вагітність своєї дівчини, здійснив спробу незаконного перетину кордону України. Після поміщення до ПТПІ 30.06.2017, позивач лише 28.09.2017, тобто через три місяця перебування в пункті, звернувся до Управління ДМС України у Волинській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Як вже наголошувалося вище, позивач не має наміру постійно проживати на території ОСОБА_4, він не планує повертатися до країни походження разом з цивільною дружиною та сином, а лише хоче зареєструвати шлюб та отримати документи, які надають право працювати. Як повідомив позивач, його батько не заперечує проти шлюбу з громадянкою України, він щасливий від народження онука та надає матеріальну допомогу. Всім оточуючим батько повідомив, що позивач одружений.
Отже, для оформлення шлюбу з громадянкою України та подальшої законної легалізації на території України (навчання, воззєднання сімї тощо) у позивача є право діяти відповідно до законодавства України, яке регламентує вищезазначені питання.
Позивач повідомив, що в ОСОБА_4 не має перешкод для відкриття віз до Індії та до України. Існує регулярне наземне сполучення між ОСОБА_4 та Індією та повітряне між Індією та Україною.
Отже, позивач має можливість на час оформлення документів на вїзд до України безперешкодно оселитися в будь-якому місті ОСОБА_4, в разі бажання уникнути зустрічі з особами, які можуть його знати.
Як було зазначено вище, МЗС України надало інформацію по ОСОБА_3 Республіці ОСОБА_4 (№640/17-500-1955 від 21.07.2017) стосовно того, що зазначена країна не є проблемною у плані забезпечення базових прав людини. Західні держави турбує, у першу чергу, масова нелегальна міграція з НРБ, яка фактично заохочується владою у цій перенаселеній країні, як спосіб зниження соціально-економічних проблем.
Слід зазначити, що позивач вжив заходів щодо оформлення національного паспорта замість втрачено, звернувшись 09.12.2017 до посольства ОСОБА_4 в Австрії та очікує на його отримання.
Враховуючи вищевикладене, не має вагомих підстав вважати, що в разі повернення до ОСОБА_4 буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території ОСОБА_4.
Отже, серед фактів, повідомлених позивачем, немає підстав для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону.
Таким чином, позивач не надав достатньої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону, а тому дії ДМС України є правомірними, а прийняте рішення від 16.02.2018 №17-18 про відмову Ніксону Уддіну у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та таким, що не підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову Ніксон Уддін до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 16.02.2018 №17-18 про відмову громадянину ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 Ніксону Уддіну, ІНФОРМАЦІЯ_1, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_4 Ніксона Уддіна про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.М. Соколов

Повний текст рішення складено 30.04.2018 року.