Справа № 0503/1383/2012
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2018-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2018 року справа №0503/1383/2012

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сухарька М.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області (суддя Конопленко О.С.) від 26 грудня 2017 року (повне рішення складене 03 січня 2018 року в м.Бахмут) у справі №0503/1383/2012 за позовом ОСОБА_2 до Званівської сільської ради Бахмутського району Донецької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Бахмутське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, ОСОБА_3 про визнання рішень і розпоряджень незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Званівської сільської ради Бахмутського району Донецької області про визнання частково неправомірним рішення Званівської сільської ради від 08 жовтня 2009 року № 5/32-212 «Про затвердження структури та загальної чисельності апарату Званівської сільської ради» та визнання незаконним рішення в частині зазначення у структурі апарату на наявність двох спеціалістів без зазначення при цьому конкретних посад, які ці спеціалісти повинні обіймати; визнання незаконним розпорядження сільського голови Званівської сільської ради № 35 від 16 грудня 2009 року про звільнення з 29 грудня 2009 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, розпорядження № 02 від 15 січня 2009 року про зміну дати з 29 грудня 2009 року на 15 січня 2010 року; поновлення на роботі на посаді бухгалтера Званівської сільської ради; 4) стягнення зі Званівської сільської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 січня 2010 року по 15 вересня 2010 року в сумі 18885,52 грн.; стягнення моральної шкоди в сумі 4000 грн.; поновлення строку для звернення з адміністративним позовом.

05 січня 2017 року доповнено позову заяву вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимішеного прогулу в сумі 269333,48 грн. (в тому числі заробітна плата 195937,27 грн. за період з 10 лютого 2010 року по 31 грудня 2016 року; індексація - 40346,55 за період з 10 лютого 2010 року по 31 грудня 2016 року, матеріальна допомога на оздоровлення 2360,69х7років= 16524,93 грн., матеріальна допомога на соціальні потреби 2360,69х7років= 16524,93 грн).

Заявами від 14 червня 2017 року та від 07 липня 2017 року позивач збільшив позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, збільшивши її розмір до 140000 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 грудня 2017 року позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано розпорядження сільського голови Званівської сільської ради № 46 від 28 жовтня 2009 року «Про заходи у зв'язку з затвердженням нової структури апарату сільської ради» в частині скорочення з 29 грудня 2009 року посади спеціаліста ІІ категорії, бухгалтера, в кількості однієї одиниці; визнано протиправним та скасовано розпорядження сільського голови № 48 від 28 жовтня 2009 року в частині попередження про наступне вивільнення 29 грудня 2009 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України; визнано незаконним та скасовано розпорядження сільського голови Званівської сільської ради № 35 від 16 грудня 2009 року в частині звільнення спеціаліста ІІ категорії, бухгалтера, 29 грудня 2009 року у зв'язку зі скороченням чисельності і штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України; визнано протиправним та скасовано розпорядження сільського голови Званівської сільської ради № 2 від 15 січня 2010 року «Про внесення змін в розпорядження сільського голови від 16 грудня 2009 року № 35»; поновлено ОСОБА_2 на посаді бухгалтера Званівської сільської ради Бахмутського району Донецької області з 15 січня 2010 року; стягнуто зі Званівської сільської ради Бахмутського району Донецької області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 січня 2010 року по 26 грудня 2017 року в сумі 214414,82 грн; стягнуто зі Званівської сільської ради Бахмутського району Донецької області моральну шкоду в сумі 2000 грн.

За наслідками розгляду скарги Званівської сільської ради Бахмутського району Донецької області постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2018 року апеляційну скаргу задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено. В абзаці восьмому резолютивної чатини рішення суду першої інстанції вислів «214414 (двісті чотирнадцять тисяч чотириста чотирнадцять) гривень 82 копійки» замінено на вислів «194385,78 (сто дев'яносто чотири тисячі триста вісімдесят п'ять) гривень 78 копійок». В інший частині рішення Артемівського міськрайнного суду Донецької області від 26 грудня 2017 року у справі №0503/1383/2012 залишено без змін.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення індексації в сумі 40346,55 грн., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в сумі 16524,93 грн, допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки в сумі 16524,93 грн та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги про стягнення індексації в сумі 40346,55 грн , матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в сумі 16524,93 грн та матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки в сумі 16524,93 грн. Позивач також просить скасувати рішення в частині зменшення розміру матеріальної шкоди з 140 000,00 грн до 2 000,00 грн та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 140 000,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Позивач вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги ті обставини, що позивач була скорочена 15.01.2010 року, їй була видана довідка про розмір середньої заробітної плати саме на цю дату. 26.12.2017 року позивача поновлено на посаді, тобто через сім років. За цей період гроші знецінювалися і держава запровадила механізм компенсації громадянам втрат від інфляції шляхом індексації грошових доходів на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення (№1283-ХІІ від 03.07.1991 року). Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в сумі 16524,93 грн, допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки в сумі 16524,93 грн судом першої інстанції не враховано, що постановою КМУ від 09.03.2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апаратів органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" сільському голові надано право: представляти працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника. Позивач також вважає, що судом безпідставно було стягнуто в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн. замість 14000 грн., оскільки саме заявлена сума може компенсувати їй дискомфорт та нервове напруження на протязі 8 років життя.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач з 13 серпня 1980 року була прийнята на посаду рахівника-касира до Званівської сільської ради, 12 березня 1985 року переведена бухгалтером до централізованої бухгалтерії Званівської сільської ради, а з 14 квітня 2003 року була призначена на посаду спеціаліста 2-ї категорії, бухгалтером Званівської сільської ради, що також підтверджено записами в трудовій книжці.

Розпорядженням № 35 від 16 грудня 2009 року позивач була звільнена з посади бухгалтера з 29 грудня 2009 року у зв'язку із скороченням чисельності і штату працівників, згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Розпорядженням № 02 від 15 січня 2010 року «Про внесення змін в розпорядження сільського голови від 16 грудня 2009 року № 35» у зв'язку з перебуванням позивача на лікарняному, змінено дату її звільнення з 29 грудня 2009 року на 15 січня 2010 року.

Рішенням суду першої інстанції по цій справі наведені розпорядження були скасовані та позивач була поновлена на посаді бухгалтера Званівської сільської ради Бахмутського району Донецької області з 15 січня 2010 року. Крім того, стягнуто зі Званівської сільської ради Бахмутського району Донецької області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 січня 2010 року по 26 грудня 2017 року в сумі 214414 (двісті чотирнадцять тисяч чотириста чотирнадцять) гривень 82 копійки, а також моральну шкоду в сумі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2018 року апеляційну скаргу Званівської сільської ради Бахмутського району Донецької області задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено. В абзаці восьмому резолютивної чатини рішення суду першої інстанції вислів «214414 (двісті чотирнадцять тисяч чотириста чотирнадцять) гривень 82 копійки» замінено на вислів «194385,78 (сто дев'яносто чотири тисячі триста вісімдесят п'ять) гривень 78 копійок». В інший частині рішення Артемівського міськрайнного суду Донецької області від 26 грудня 2017 року у справі №0503/1383/2012 залишено без змін.

Спірним в межах розгляду апеляційної скарги позивача є стягнення з відповідача індексації у відповідності до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» в сумі 40346,55 грн., матеріальної допомоги на оздоровлення за 7 років в сумі 16524,93 грн., матеріальної допомоги на соціально-побутові потреби за 7 років в сумі 16524,93 грн., та стягнення моральної шкоди в повному обсязі - 140000 грн.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

За приписами наведеної норми, середній заробіток за час вимушеного прогулу, обов'язок зі сплати якого покладається на роботодавця в разі поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, індексації не підлягає, за таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 р. N 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, надати право у межах затвердженого фонду оплати праці: надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Наведеною постановою не передбачено виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення в разі поновлення на роботі незаконного звільненого працівника. За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 7 років в сумі 16524,93 грн., матеріальної допомоги на соціально-побутові потреби за 7 років в сумі 16524,93 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення моральної шкоди суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Тобто, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів з яких міркувань виходив, визначаючи розмір шкоди саме в сумі 140000 грн., та якими доказами це підтверджується, а тому правомірно стягнуто з відповідача моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача індексації у відповідності до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» в сумі 40346,55 грн., матеріальної допомоги на оздоровлення за 7 років в сумі 16524,93 грн., матеріальної допомоги на соціально-побутові потреби за 7 років в сумі 16524,93 грн., та стягнення моральної шкоди в повному обсязі.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 грудня 2017 року у справі №0503/1383/2012 - залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 грудня 2017 року у справі №0503/1383/2012 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 07 травня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 07 травня 2018 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Гаврищук Т.Г.

Судді: Блохін А.А.

Сухарьок М.Г.