Справа № 826/4630/17
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4630/17 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Петрика І.Й., Сорочка Є.О.

за участю секретаря с/з: Бордунової К.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду міста Києва "Плесо" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду міста Києва "Плесо" до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду міста Києва "Плесо" звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати в повному обсязі податкове повідомлення-рішення № від 23 грудня 2016 року з нарахованими податковими зобов'язаннями з податку на прибуток на суму 3639571,00 (три мільйони шістсот тридцять дев'ять тисяч п'ятсот сімдесят одну) гривню та штрафними (фінансовими) санкціями 808126,00 (вісімсот вісім тисяч сто двадцять шість) гривень; скасувати частково податкове повідомлення-рішення № від 23 грудня 2016 року в частині збільшення податкового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 181492,00 (сто вісімдесят одну тисячу чотириста дев'яносто дві) гривень та штрафних санкцій на суму 45373,00 (сорок п'ять тисяч триста сімдесят три) гривень; скасувати частково податкове повідомлення-рішення № від 23 грудня 2016 року на завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування з податку на прибуток на суму 3754362,00 (три мільйони сімсот п'ятдесят чотири тисячі триста шістдесят дві) гривень; стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору.

Позовні вимоги серед іншого мотивує тим, що Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві протиправно, на підставі хибних висновків Акту перевірки від 16 листопада 2016 року № 463/26-15-14-02-01, прийнято 23 грудня 2016 року податкові повідомлення-рішення № з нарахованими податковими зобов'язаннями з податку на прибуток на суму 3639571,00 (три мільйони шістсот тридцять дев'ять тисяч п'ятсот сімдесят одну) гривню та штрафними (фінансовими) санкціями 808126,00 (вісімсот вісім тисяч сто двадцять шість) гривень, яке підлягає скасуванню, та податкові повідомлення-рішення № в частині збільшення податкового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 181492,00 (сто вісімдесят одну тисячу чотириста дев'яносто дві) гривень та штрафних санкцій на суму 45373,00 (сорок п'ять тисяч триста сімдесят три) гривень, № на завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування з податку на прибуток на суму 3754362,00 (три мільйони сімсот п'ятдесят чотири тисячі триста шістдесят дві) гривень, які підлягають частковому скасуванню, оскільки вони не відповідають вимогам чинного законодавства та є протиправними.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2018 року в задоволенні вимог даного позову відмовлено.

Позивач не погоджуючись із прийнятим рішенням суду звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити даний позов у повному обсязі.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві на підставі пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, статті 77, статті 82 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року зі змінами та доповненнями, відповідно до плану-графіка проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання на ІІІ квартал 2016 року проведено з 28 вересня по 09 листопада 2016 року документальну планову виїзну перевірку комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду міста Києва «Плесо» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 30 червня 2016 року.

За результатами перевірки відповідачем складено акт від 16 листопада 2016 року № 463/26-15-14-02-01.

Згідно акту перевірки, контролюючий орган дійшов висновку, що позивачем порушено: 1) підпункт 14.1.11 пункту 14.1 статті 14, підпункт 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, підпункт 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, підпункту 138.10.6 пункту 138.10. статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року зі змінами та доповненнями, пункту 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року за № 860/4153, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму на 3639571,00 (три мільйони шістсот тридцять дев'ять тисяч п'ятсот сімдесят одну) гривню в тому числі по періодам: за 2015 рік - 407069,00 (чотириста сім тисяч шістдесят дев'ять) гривень; за І квартал 2016 року - 16646,00 (шістнадцять тисяч шістсот сорок шість) гривень); за ІІ півріччя 2016 року - 3232502,00 (три мільйони двісті тридцять дві тисячі п'ятсот дві) гривень.

Встановлено завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування на загальну суму - 3810482,00 (три мільйони вісімсот десять тисяч чотириста вісімдесят дві) гривень: за 2013 рік - 3754362,00 (три мільйони сімсот п'ятдесят чотири тисячі триста шістдесят дві) гривень; за 2014 рік - 3810482,00 (три мільйони вісімсот десять тисяч чотириста вісімдесят дві) (в тому числі за 2013 рік на суму 3754362,00 (три мільйони сімсот п'ятдесят чотири тисячі триста шістдесят дві) гривень). 2) пункт 44.1 статті 44, пункт 198.6 статті 198, пункт 201.1 статті 201, пункт 201.10 статті 201 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року зі змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету всього на суму 698933,00 (шістсот дев'яносто вісім тисяч дев'ятсот тридцять три) гривень, втому числі по періодах: травень 2013 року - 56922,00 (п'ятдесят шість тисяч дев'ятсот двадцять дві) гривень; липень 2013 року - 315656,00 (триста п'ятнадцять тисяч шістсот п'ятдесят шість) гривень; вересень 2013року - 128082,00 (сто двадцять вісім тисяч вісімдесят дві) гривень; грудень 2013 року - 150488,00 (сто п'ятдесят тисяч чотириста вісімдесят вісім) гривень; травень 2015 року - 13709,00 (тринадцять тисяч сімсот дев'ять) гривень; серпень 2015 року - 26328,00 (двадцять шість тисяч триста двадцять вісім) гривень; листопад 2015 року - 7748,00 (сім тисяч сімсот сорок вісім) гривень.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято 23 грудня 2016 року податкові повідомлення-рішення № від 23 грудня 2016 року на суму 3639571,00 (три мільйони шістсот тридцять дев'ять тисяч п'ятсот сімдесят одну) гривню та штрафними (фінансовими) санкціями 808126,00 (вісімсот вісім тисяч сто двадцять шість) гривень, № на суму 181492,00 (сто вісімдесят одну тисячу чотириста дев'яносто дві) гривень та штрафних санкцій на суму 45373,00 (сорок п'ять тисяч триста сімдесят три) гривень, № на суму 3754362,00 (три мільйони сімсот п'ятдесят чотири тисячі триста шістдесят дві) гривень.

Не погодившись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивачем направлено 10 січня 2017 року скаргу за № 20 до Державної фіскальної служби України.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 24 лютого 2017 року № 3876/6/99-99-11-01-01-25 у задоволенні скарги позивача відмовлено.

Позивач частково погоджується з податковим повідомленням-рішенням від 23 грудня 2016 року № в частині збільшення податкового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 16781,00 (шістнадцять тисяч сімсот вісімдесят одну) гривень та штрафних (фінансових) санкцій на суму 4195,00 (чотири тисячі сто дев'яносто п'ять) гривень, яка виникла внаслідок втрати оригіналу податкової накладної від 25 лютого 2014 року № 2 та технічну помилку бухгалтера, що призвело до подвійного включення в податковий кредит податкової накладної від 09 листопада 2015 року № 491 у листопаді та грудні 2015 року.

Позивач також частково погоджується з податковим повідомленням-рішенням від 23 грудня 2016 року № в частині завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на суму 56120,00 (п'ятдесят шість тисяч сто двадцять) гривень, яка виникла через методологічну помилку бухгалтера що призвело до завищення витрат, що враховуються при визначенні об'єкту оподаткування.

Вважаючи відомості, наведені в податкових повідомленнях-рішеннях від 26 грудня 2016 року, позивач звернувся до суду з вимогами про визнання їх протиправними та скасування рішень контролюючого органу № та № частково та № у повній мірі.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів зважає на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 р. № 959-ХІІ (далі - Закон № 959-ХІІ), «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (далі - Закон), Податковим кодексом України (далі - ПК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Господарським кодексом України (далі - ГК України), Положенням про порядок застосування до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності України та іноземних суб'єктів господарської діяльності спеціальних санкцій, передбачених статтею 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», затвердженим наказом Міністерства економіки України від 17.04.2000 р. № 52 (далі - Положення № 52).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що у ПК України передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку - покупця належним чином оформленої податкової накладної або митної декларації.

Відповідно до змісту п.п. 201.4. та 201.8 ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Згідно з п. 184.1 ст. 184 ПК України реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з п. 135.1 ст. 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті та інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Пунктом 138.1 ст. 138 ПК України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідачем у ході перевірки встановлено взаємовідносини позивача із Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпро-Плаза». Зазначеним товариством відповідно до зобов'язань по Договору про спільну діяльність від 30 березня 2006 року № 1 перераховано у період з квітня 2006 року по серпень 2007 року на розрахункові рахунки позивача грошові кошти у розмірі 22650000,00 (двадцять два мільйони шістсот п'ятдесят тисяч) гривень. З даного договору вбачається, що сторони об'єднали свої зусилля, вклади та капітали для досягнення спільних господарських цілей та з метою покращення екологічного становища внутрішніх водоймищ міста Києва шляхом ведення спільної діяльності по упровадженню програм та використання спеціальних технічних засобів, направлених на попередження, обмеження, ліквідацію причин та наслідків забруднення, засмічення та виснаження внутрішніх водоймищ Києва; забезпечення утримання, експлуатації та використання внутрішніх водоймищ міста Києва і водозахисних смуг та прилеглих до них територій відповідно до затвердженого переліку програм, необхідних для реалізації договору.

Згідно із зареєстрованим у ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у місті Києві договору про спільну діяльність від 30 березня 2006 року № 1, позивач відповідальний за утримання та внесення податків до бюджету під час виконання договору.

Разом з тим, згідно з АСІ «Податковий блок» КП «Плесо» зареєстровано у ДПІ Шевченківському районі ГУ ДФС у місті Києві, дата взяття на облік - 04 червня 2007 року, свідоцтво платника ПДВ від 11 червня 2007 року № 100045824 - анульовано від 19 серпня 2009 року, стан платника 16 - припинено (ліквідовано, закрито), рішення органу ДФС про зняття з обліку від 13 листопада 2015 року, дата зняття з обліку - 28 липня 2016 року.

На запит відповідача позивачем було повідомлено, що договір про спільну діяльність від 30 березня 2006 року № 1 не припинено та є чинним. Позивач продовжує роботи з організації розробки проектно-кошторисної документації по передбачених у пункті 1.2 договору проектах, та проводяться заходи з отримання дозволів і узгоджень державних органів на проведення відповідних робіт.

Разом з тим, згідно з первинними документами, які надавались для перевірки, відповідачем не встановлено проведення робіт, про які зазначає позивач.

Крім того було встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 26 грудня 2007 року у справі № 43/760 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро-Плаза» задоволено та визнано виконаними повністю зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпро-Плаза» по Договору про спільну діяльність від 30 березня 2006 року № 1 у сумі 22650000,00 (двадцять два мільйони шістсот п'ятдесят тисяч) гривень. Зобов'язано державне комунальне підприємство по охороні утриманню та експлуатації внутрішніх водойм міста Києва «Плесо» виконати зобов'язання по розробці документації та проведенню робіт, передбачених договором про спільну діяльність від 30 березня 2006 року № 1 на суму 5302744,91 (п'ять мільйонів триста дві тисячі сімсот сорок чотири) гривень та 91 коп.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07 лютого 2008 року рішення господарського суду міста Києва від 26 грудня 2007 року змінено, викладено пункт 2 у наступній редакції: «Зобов'язати державне комунальне підприємство по охороні утриманню та експлуатації внутрішніх водойм міста Києва «Плесо» виконати в повному обсязі зобов'язання по розробці документації та проведенню робіт, передбачених договором про спільну діяльність від 30 березня 2006 року № 1 на суму 5302744,91 (п'ять мільйонів триста дві тисячі сімсот сорок чотири) гривень та 91 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 22 травня 2008 року рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції залишено без змін. Отже, рішення суду першої інстанції набрало законної сили.

Тобто, ТОВ «Дніпро-Плаза», як сторона договору про спільну діяльність, реалізувало у судовому порядку право вимоги про виконання позивачем своїх зобов'язань у повному обсязі.

Крім того, в ході проведення перевірки було встановлено, що позивач мав взаємовідносини із товариством з обмеженою відповідальністю «БМК-15» відповідно до договору від 26 квітня 2013 року № П-2326 а також договору від 02 липня 2013 року № 187, з товариством з обмеженою відповідальністю «Білтек» відповідно до договору від 26 квітня 2013 року № 140, та договору від 30 серпня 2013 року № 202, з товариством з обмеженою відповідальністю «Демос-Буд» відповідно до договору від 29 квітня 2015 року № 303/1. Щодо вказаних контрагентів, а також контрагентів, з якими співпрацюють зазначені товариства, наявні відкриті кримінальні провадження. Фінансово-господарська діяльність зазначеними товариствами не здійснювалась. Реальне здійснення фінансово-господарської діяльності контрагентами позивача неможливо встановити.

Аналізуючи матеріали даної справи, колегія суддів зазначає, що позивачем ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що договір про спільну діяльність від 30 березня 2006 року № 1 не припинено та є чинним та продовження позивачем роботи з організації розробки проектно-кошторисної документації по передбачених у пункті 1.2 договору проектах і проведення заходів з отримання дозволів і узгоджень державних органів на проведення відповідних робіт.

Що стосується наявності у справі копії висновку спеціаліста-бухгалтера Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №15123 від 18 грудня 2007 року, колегія суддів зважає на настуне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову

звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Так, у висновку спеціаліста-бухгалтера Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №15123 від 18 грудня 2007 року вказано про те, що цільове використання грошових коштів на реалізацію проектів за Договором про спільну діяльність № 1 від 30 березня 2006 року, укладеним між Комунальним підприємством Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду міста Києва "Плесо" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпро-Плаза, відповідає вимогам чинного законодавства та документально підтверджується в розмірі 16 254 459 грн. 44 коп.

При цьому, як вбачається зі змісту висновку спеціаліста-бухгалтера Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №15123 від 18 грудня 2007 року, такий висновок зроблено експертом (спеціалістом-бухгалтером Київського науково-дослідного інституту судових експертиз) на підставі дослідження первинних документів, які наявні в матеріалах справи. Тобто, здійснюючи експертне дослідження, експерт не здійснював перевірку реальності існування правовідносин при виконанні умов Договору про спільну діяльність № 1 від 30 березня 2006 року, проаналізувавши виключно наявні первинні документи, існування яких не заперечувалося також і відповідачем. Тобто, фактично, здійснюючи дослідження, експерт розглядав спірні правовідносини виключно з точки їх юридичної форми.

Проте, варто звернути увагу, що одним із принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону № 996-XIV). У відповідності до зазначеного принципу, неважливо яку операцію було оформлено документально, важливо виключно те, яка операція була здійснена фактично. Тобто, документальне оформлення "іншої" операції, ніж тої, яка реально мала місце, не дає права особі обліковувавати таку "іншу" операцію, натомість обліку підлягає та операція, яка фактично відбулася.

Відповідно до ст. 1 Закону № 996-XIV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

З огляду на викладені норми первинний документ може бути підставою для бухгалтерського обліку виключно у разі фактичного здійснення тієї господарської операції, про яку він містить відомості.

Враховуючи те, що у висновку спеціаліста-бухгалтера Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №15123 від 18 грудня 2007 року не досліджувалася реальна сутність спірних операцій, так як експерт виходив виключно з їх юридичної форми (документального оформлення), то цей висновок може бути взято судом до уваги виключно у випадку, якщо буде встановлено, що форма (задокументований зміст) та сутність (фактичний зміст) таких операцій збігаються.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не підтверджено джерело походження та фактичних виконавців вищезазначених робіт, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимог даного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 34, 243, 250, 308, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Залишити апеляційну скаргу Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду міста Києва "Плесо" без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Петрик І.Й.

Суддя Сорочко Є.О.

Повний текст постанови виготовлено - 26.04.2018р.