Справа № 815/3516/17
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2018-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/3516/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову від 19 вересня 2017 року, ухвалену Одеським окружним адміністративним судом у складі головуючого-судді Кравченка М.М., суддів Бжассо Н.В., Танцюри К.О., повний текст якої складений 21 вересня 2017 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 31.01.2017 року № 29-17, про зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: суддя-доповідач С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 815/3516/17

28 березня 2018 року м. Одеса

Категорія: 3.4

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову від 19 вересня 2017 року, ухвалену Одеським окружним адміністративним судом у складі головуючого-судді Кравченка М.М., суддів Бжассо Н.В., Танцюри К.О., повний текст якої складений 21 вересня 2017 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 31.01.2017 року № 29-17, про зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту -

ВСТАНОВИВ:

04 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31 січня 2017 року №29-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою від 19 вересня 2017 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Одеський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржену постанову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності умов для визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованими та не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що ним зроблено спробу обґрунтувати свою заяву про захист відповідно до вимог Директиви ЄС «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства біженцями або як осіб, що потребують міжнародного захисту іншими причинами, а також суті захисту, що надається». Проте, Державна міграційна служба України належної оцінки зазначеним документам не надала, незважаючи на те, що факти переслідувань представників соціальної групи до якої належить апелянт підтверджуються інформацією по країні походження.

Також апелянт зазначає і про помилковість висновку суду першої інстанції щодо безпечності ситуації в м. Кабулі, який, на думку апелянта є не обґрунтований, та спростовується інформацією по країні походження.

Апелянт зазначає, що посилання ДМС України та суду першої інстанції на можливість отримати захист в Російській Федерації є необґрунтованими та суперечать обставинам справи, оскільки Російська Федерація не відповідає передбаченим законодавством ознакам третьої безпечної країни з тих підстав, що РФ не дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців 1951 року та протоколу про статус біженців 1967 року, враховуючи принцип не виселення. Таким чином, ОСОБА_1 під час перебування в РФ отримати ефективний та безпечний захист з огляду на вищезазначені підстави не міг.

Державна міграційна служба України надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову - без змін.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника ДМС України, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав в м. Кабул Афганістан, є громадянином Афганістану, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин (суніт).

Країну постійного проживання ОСОБА_1 залишив 18 травня 2015 року легально на підставі національного паспорту та візи авіарейсом м. Кабул (Афганістан) - м. Москва (Росія).

До України позивач потрапив 19 травня 2015 року з Росії автомобільним транспортом нелегально.

18 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23 червня 2015 року № 114 ОСОБА_1 було відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 не погодився з прийнятим наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23 червня 2015 року № 114 та звернувся до суду за захистом.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2015 року у справі № 815/4255/15, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, що діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 114 від 23 червня 2015 року та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було відмовлено.

21 червня 2016 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції встановив, матеріалами справи підтверджено та не оспорюється сторонами у справі, що в обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що 30 квітня 2015 року ввечері коли вони з сім'єю збирались лягати спати в двері будинку постукали, за дверима знаходились двоє чоловіків з довгими бородами, таліби; після закриття двері вказані чоловіки почали його бити та сказали щоб він з старшим сином прийшли до району Колангар та почали співпрацювати з талібами; попередили якщо не прийде то його та сім'ю вб'ють; він повернувся в будинок та сказав щоб дружина зібрала одяг та дітей, тому що вранці їхати до міста Кабул до тітки, там перебував з 01.05.2015 року до 18.05.2015 року до виїзду з Афганістану; в районі проживання Чар Абсіа не ходив в мечеть, жителі називали його невіруючим; позивач казав, що молиться дома, тому не відвідує мечеть; оскільки у нього є сили лікувати людей поглядом та дотиком, він заважав людям яких називають «Мула» (які також займаються лікуванням людей, але за гроші), але він грошей за лікування не брав, використовував свій дар безкоштовно, в зв'язку з цим він вважає, що саме тому до нього прийшли люди «таліби» та побили. На підставі зазначеного, позивач просив надати притулок та проживання, щоб діти навчались в Україні та отримали роботу.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок від 13.01.2017 року по справі № 2016OD0093, яким ОСОБА_1 відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції встановив, що відмова мотивована тим, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявника з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. В регіоні постійно проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Таким чином, відповідно до зазначеного висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області аналізом матеріалів особової справи ОСОБА_1 було встановлено, що повідомлені заявником факти стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути визнаними підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Державна міграційна служба України своїм рішенням від 31 січня 2017 року № 2917 підтримала висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовила ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

26 червня 2017 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 47 від 10 березня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції, з огляду на матеріали особової справи № 2016OD0093, встановив, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області вперше 18 червня 2015 року та вдруге 21 червня 2016 року із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при цьому до України позивач потрапив автомобільним транспортом нелегально з Російської Федерації 19 травня 2015 року, що ставить під сумнів обґрунтованість звернення ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції встановив наявність розбіжностей у наданих позивачем відомостях, зокрема:

- під час проведення анкетування 18 червня 2015 року (особова справа № 2015ОD0188) позивач повідомив, що 30 квітня 2015 року, до його будинку прийшли представники терористичного угрупування "Талібан", які вимагали приєднання заявника та його старшого сина до їх структури. Разом з цим, при проведенні співбесіди 23 червня 2015 року (особова справа № 2015ОD0188) він вказав, що під час візиту талібів його побили, крім запрошення до їхнього штабу більше нічого не відбувалось;

- під час проведення співбесіди 23 червня 2015 року, дружина позивача ОСОБА_2 (особова справа № 2015ОD0189) вказала, що погрожували лише заявнику, ніяких погроз на адресу їх старшого сина не надходило;

- за твердженнями позивача відносно нього застосовувалось фізичне насилля, яке проявилось у нанесенні ударів по тілу. Однак, після вказаного факту до медичних закладів або до правоохоронних органів чи поліції заявник не звертався, мотивуючи це тим, що до поліції звертатися небезпечно, тому що більша частина працівників поліції співпрацює з терористичним угрупуванням «Талібан». При цьому, позивач ніяким чином не зміг підтвердити свою розповідь, до територіального підрозділу Державної міграційної служби України не надав жодного документального або іншого доказу на підтвердження вищевказаного факту, а усні твердження вважаються недостовірними через виявлення низки розбіжностей.

- під час проведення співбесіди від 23 червня 2015року позивач вказав, що його батько разом з сестрою знаходиться в Америці чи в Канаді. В той же час, згідно анкетування від 23 червня 2016 року позивач вказав, що його батько ОСОБА_6 помер приблизно 20-22 роки тому.

В зв'язку з цим, суд першої інстанції погодився з висновками відповідача, що зазначені розбіжності свідчать про те, що заявник надає недостовірну інформацію.

Також суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, врахував і той факт, що з Афганістану позивач виїхав до Росії легально літаком авіарейсом Кабул-Москва, а потім через територію Росії автомобільним транспортом нелегально дістався до України. На території Російської Федерації позивач знаходився добу, тобто згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що він звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто, згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Апеляційний суд зазначає, що аналіз матеріалів особової справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження апелянта підтверджує відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, а також не встановлення жодних фактів щодо можливості застосування до апелянта нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину та відсутністю в регіоні постійного проживання будь-яких відкритих збройних конфліктів.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржене рішення Державної міграційної служби України від 31 січня 2017 року № 29-17 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та законним.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно Розділу А Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року, термін «біженець» означає особу, яка вважалася біженцем:

- згідно з угодами від 12 травня 1926 року і 30 червня 1928 року або згідно з конвенціями від 28 жовтня 1933 року і 10 лютого 1938 року, Протоколом від 14 вересня 1939 р. або згідно зі Статутом Міжнародної організації у справах біженців;

- згідно постанови про відмову в праві вважатися біженцями, ухвалені Міжнародною організацією у справах біженців у період її діяльності, не перешкоджають тому, щоб статус біженця надавався особам, які відповідають умовам, викладеним у пункті 2 цього розділу;

- внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів, знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що Державна міграційна служба України, відмовляючи апелянту у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, діяла відповідно до Конституції України та Законів України, оскільки встановлено, що у апелянта відсутні умови для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, апеляційний суд, проаналізувавши обставини справи та дослідивши матеріали справи, разом із наявною інформацією по країні громадянського походження апелянта, погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність умов, для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Факти наведені апелянтом в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, що дає підстави вважати про відсутність загрози його життю в країні громадянського походження. Фактів щодо можливості застосування до ОСОБА_1 нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину не встановлено.

Доводи апелянта щодо не відповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді справи та спростовуються матеріалами справи, копією особовою справи апелянта та відсутністю підтвердженого належними доказами обґрунтування відхилення апелянтом можливості отримати захист у третій небезпечній країні, до якої апелянт потрапив легально Посилання апелянта на публікації стосовно повернення РФ мігрантів до країн громадянського походження , стосуються Республік Узбекистан, Киргизстан, в той час як країною громадянського походження апелянта є Афганістан.

Також апеляційний суд зазначає і про безпідставність посилання апелянта на порушення судом першої інстанції ст. ст. 1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року, оскільки ці доводи ґрунтуються на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-9, ст. 72-78, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ч. 1 ст. 325, ст. ст. 328, 329 КАС України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 18.04.2018 року

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Коваль М.П. Кравець О.О.