Справа № 804/3279/18
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2018-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2018 року Справа № 804/3279/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіВерба І.О.
при секретарі судового засіданняШелгуновій І.А.
за участю представників:
позивача відповідача третьої особи ОСОБА_13. ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Виконавчого комітету Дніпровської міської ради до Громадської організації «Спілка комуністів (більшовиків) м. Дніпро» (організатор масового заходу (відповідальна особа) ОСОБА_4), третя особа, на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про обмеження права на проведення масового заходу, -
4 травня 2018 року о 15 годині 08 хвилин до Дніпропетровського окружного суду звернувся Виконавчий комітет Дніпровської міської ради із адміністративним позовом до Громадської організації «Спілка комуністів (більшовиків) м. Дніпро», в якому просив суд обмежити Громадській організації «Спілка комуністів (більшовиків) м. Дніпро» право на проведення масового заходу, акцій та інших зібрань, шляхом заборони масового заходу в заявленому місці біля пам'ятника генералу Пушкіну 9 травня 2018 року з 08:00 до 15:00 з використанням звукопідсилювальної апаратури.
В обґрунтування позову зазначено наступне:
- Законом України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» встановлено, що пропаганда комуністичного та/або націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів та їхньої символіки визначається наругою над пам'яттю мільйонів жертв комуністичного тоталітарного режиму та заборонена законом;
- зазначеним законом накладено заборону на виготовлення, поширення, а також публічне використання символіки комуністичного тоталітарного режиму;
- відповідачем в повідомлені та при проведенні мітингу буде публічно використовуватися символіка комуністичного тоталітарного режиму, а саме: серп, молот та п'ятикутна зірка;
- використання звукопідсилювальної апаратури буде викликати невдоволення громадян та мешканців прилеглих територій;
- відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року №1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу PCP» залишаються чинними нормативно-правові акти СРСР, які застосовуються у порядку правонаступництва, зокрема, Указ Президії Верховної Ради СРСР від 28 липня 1988 року №9306-ХІ «Про порядок організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій в СРСР. Згідно пунктів 1 та 2 Указу №9306-ХІ про проведення зборів, мітингу, вуличного походу або демонстрації робиться заява у виконавчий комітет відповідної місцевої Ради народних депутатів. З заявою про проведення зборів, мітингу, вуличного походу або демонстрації можуть звертатись особи, які досягли вісімнадцятирічного віку, уповноважені трудових колективів підприємств, установ і організацій, органів кооперативних та інших громадських організацій, органів громадської самодіяльності й окремих груп громадян. Заява про проведення зборів, мітингу, вуличного походу або демонстрації подається в письмовій формі не пізніш як за десять днів до намічуваної дати їх проведення. В заяві зазначаються мета, форма, місце проведення заходу або маршрути руху, час його початку і закінчення, передбачувана кількість учасників, прізвища, імена, по батькові уповноважених (організаторів), місце їх проживання і роботи (навчання), дата подачі заяви;
- у зв'язку з тим, що одночасно та не заздалегідь звернулись на проведення масових заходів біля пам'ятника генералу Пушкіну Громадська організація «Спілка комуністів (більшовиків) м. Дніпро» та Дніпропетровська міська громадська організація «Союз офіцерів» виконавчий комітет Дніпровської міської ради не має можливості вжити заходів щодо безперешкодного проведення мітингу та забезпечити громадський порядок, прав і свобод інших людей та погодити проведення запланованих масових заходів в заявлених місцях;
- у відповідності до Закону України «Про основи національної безпеки України» національна безпека це захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам;
- зазначені масові заходи мають неоднозначну оцінку в суспільстві, при цьому, його учасниками можливе використання символіки, яка заборонена Законом України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки». Такі обставини можуть призвести до силового протистояння між учасниками заходів та представниками політичних сил і громадських організацій, які негативно ставляться до їх проведення;
- так, наприклад, активний учасник всіх заходів, які проводяться організацією «Союз комуністів (більшовиків) м. Дніпро», ГО «Союз офіцерів», громадянка ОСОБА_9 з метою провокації масових заворушень, у 2017 році публічно демонструвала заборонену символіку під час заходів, що спричинило виникнення конфліктної ситуації та бійки між учасниками. 1 травня 2018 року зазначена особа знову прибула на масовий захід в центральній частині м. Дніпра (район будинку №93 по пр. Дмитра Яворницького) та демонструвала заборонену символіку, чим спричинила обурення певної частини громадян, що могло призвести до масових заворушень. Відносно громадянки ОСОБА_10 складено адміністративний протокол за статтею 173-3 КУпАП. Керівництво ГУНП в Дніпропетровській області вважає, що зазначені заходи призведуть до заворушень та злочинів та несуть в собі загрозу здоров'ю населення, просило, з метою недопущення порушень публічної безпеки і порядку, запобігання заворушенням чи злочинам, обмежити реалізації конституційного права на проведення зазначених масових заходів його ініціаторами;
- підставою для заперечення Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради проти проведення такого заходу в заявленому місці є ймовірність виникнення конфліктної ситуації та порушення прав і інтересів інших людей та для недопущення повторного порушення громадського порядку, яке сталося 9 травня 2017 біля пам'ятника Генералу Пушкіну, активними учасниками цих заходів;
- у зв'язку з можливим порушенням відповідачем громадського порядку на місці проведення масових заходів біля пам'ятника Генералу Пушкіну із використанням звукопідсилювальної апаратури виконавчий комітет вимушений звернутись до суду з вимогами про обмеження права на проведення масового заходу шляхом заборони громадській організації «Спілці комуністів (більшовиків) м. Дніпро» проведення мітингу;
- проведення масового заходу буде перешкоджати руху громадського та особистого транспорту, може порушити дорожній рух, вільний прохід і безпеку інших людей, які опиняться в місці проведення масового заходу, не дасть можливості забезпечити належну охорону громадського порядку, з метою запобігання та недопущення дестабілізації соціальної напруги у місті, дотримання громадського порядку, додержання вимог Закону України «Про засудження комуністичного та нацизму, і соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», із посиланням на статтю 19, 39 Конституції України, підпункт 3 пункту б) частини 1 статті 38 Закону України «Про органи місцевого самоврядування в Україні», рішення Конституційного Суду України у справі та конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 39 Конституції України про завчасне сповіщення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про проведення зборів, мітингів, походів і демонстрацій, позивач просив позов задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою від 4 травня 2018 року відкрито провадження у справі №804/3279/18, залучено до участі у справі як третю особу на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління національної поліції в Дніпропетровській області, призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні на 5 травня 2018 року об 11:00.
У підготовчому засіданні позивач підтримав заявлений позов, ОСОБА_4, організатор та відповідальний за проведення масового заходу заперечив проти позову повністю, письмовий відзив на позов не надав, усно зазначивши, що його заперечення ґрунтуються на нормах Конституції України, які прямо забезпечують право на мирні зібрання. Пояснив, що на день слухання цієї справи не планується використовувати будь-яку заборонену символіку. Зазначив, що вважає заборони на використання комуністичних символів неконституційними, оскільки більшість громадян приймають цю символіку, з огляду її пов'язаність із подіями 1941-1945 років та її історичною важливістю. Член організації відповідача ОСОБА_5 зазначив, що учасники мітингу є законослухняними громадянами та не будуть використовувати заборонені символи, на питання суду пояснив, що на свято у 2017 році використовувались прапори перемоги та атрибути, які пов'язані із збройними силами СРСР та України.
Представник третьої особи у підготовчому засіданні позов підтримав повністю, правом на надання письмових пояснень не скористався, зазначив про великий ризик виникнення заворушень та порушення прав громадян при використанні символіки комуністичного режиму, зокрема, зазначив, що конфлікти виникали з огляду на використання георгіївських стрічок, серпа, молота, зображених на прапорах червоного кольору.
На питання суду щодо легалізації громадської організації відповідач пояснив, що організація створена без статусу юридичної особи, код ЄДРПОУ відсутній, документи на підтвердження наразі легалізації відсутні та іх відшукання потребує значного часу.
Ухвалою від 5 травня 2018 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 5 травня 2018 року о 14 годині 30 хвилин.
У судовому засіданні учасники справи підтримали обрані правові позиції.
Представник позивача пояснив, що намагався отримати відомості про легалізацію організації відповідача, в результаті чого отримала усне підтвердження від Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про наявність реєстрації протоколу про створення вказаної організації. Щодо невиконання вимог Указу 1988 року зазначив, що строк з 25 квітня 2018 року по 9 травня 2018 року є недостатнім для реалізації належного забезпечення громадського порядку.
Відповідальна особа за проведення масового заходу ОСОБА_11 пояснив, що при проведенні масових заходів у попередні періоди члени громадської організації не провокували сутичок, підтвердив, що раніше дійсно використовували георгіївську стрічку, оскільки для ветеранів, які є членами організації, вона є важливим символом, а заборона на її застосування не має ані юридичних ані моральних підстав. Щодо використання звукопідсилювальної апаратури, зазначив, що в наявності професійна апаратура потужністю 230 Вт, яка не буде використовуватись на повну гучність та не буде направлена на житлові будівлі або поряд розташовану будівлю лікарні, репертуар, якій планується використовувати, був відкоригований задля забезпечення його відповідності вимогам закону. Член організації відповідача ОСОБА_5 пояснив, що дійсно пані ОСОБА_9 є членом їх організації, якій 80 років, яка в силу віку використовує георгіївську стрічку як символ свята дня Перемоги, проте, з нею проведена бесіда з метою недопущення використання стрічки на запланованому заході.
Представник третьої особи позов підтримав у повному обсязі, зазначив про реальну загрозу масових заворушень з огляду на заплановане проведення 9 травня 2018 року близько 140 заходів, що потребує залучення до забезпечення громадського порядку всього особового складу. Представник повідомив, що 4 травня 2018 року у приміщенні Головного управління Національної поліції в Дніпропетровські області проведено зустріч із організаторами масових заходів, запланованих на 9 травня 2018 року, в результаті яких поведінкою та висловлюваннями їх організаторів підтверджено високий ризик заворушень з огляду на непримиримість поглядів. Окремо зауважив, що на 9 травня 2018 року заплановано футбольний матч фіналу Кубку України Динамо-Шахтар, за оперативною інформацією заплановане масове прибуття вранці вказаного дня потягом сполученням Київ-Дніпро вболівальників, які нетолерантно відносяться до символіки комунізму, та планують долучитись до участі у масових заходах у місті.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що до виконкому Дніпровської міської ради 25 квітня 2018 року за вхідним №15/373 надійшло повідомлення від Громадської організації «Спілки комуністів (більшовиків) м. Дніпро», згідно якого відповідальна особа ОСОБА_12 відповідно до статті 39 Конституції України повідомив, що 9 травня 2018 року з 8:00 до 15:00 у пам'ятника генералу Пушкіну відбудеться мітинг з нагоди Дня Перемоги над фашистською Германією в Великій Вітчизняній війні, під час події планується використання звукопідсилювальної апаратури. Орієнтовна кількість учасників 100 осіб.
Головне управління Національної поліції в Дніпропетровські області 3 травня 2018 року за вихідним №3815/Бг направило на адресу міського голови листа «Про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання», в якому просило вжити заходів до обмеження проведення одночасно двох масових зібрань, які мають неоднозначну оцінку в суспільстві, у зв'язку із можливим використанням символіки, яка заборонена законом, що може призвести до силового протистояння між учасниками заходів та представниками політичних сил і громадських організацій, які негативно ставляться до їх проведення.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд виходить із того, що відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.
Згідно статті 39 Конституції України громадяни мають право збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, про проведення яких завчасно сповіщаються органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування.
Обмеження щодо реалізації цього права може встановлюватися судом відповідно до закону і лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення або захисту прав і свобод інших людей.
При здійсненні судочинства національні суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Верховною Радою України згідно із Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), закріплено зобов'язання Держави поважати права людини, що виражається в гарантуванні кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, прав і свобод, визначених в розділі I Конвенції.
Конвенцією, в статті 11 розділу І, гарантовано право свободи зібрань, зокрема, визначено:
- кожен має право на свободу мирних зібрань і свободу об'єднання з іншими особами, включаючи право створювати профспілки та вступати до них для захисту своїх інтересів;
- здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до частини 7 статті 280 Кодексу адміністративного судочинства України позивач повинен обґрунтувати необхідність встановлення обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань у демократичному суспільстві та пропорційність запропонованого у позові способу обмеження.
Позивач наполягає на задоволенні позову з огляду на використання забороненої законом символіки, що призведе до зіткнення осіб на ідеологічному підґрунті, понадмірного використання звукопідсилювальної апаратури, вважає це необхідним для запобігання заворушенням, які за поясненнями позивача є неминучими, та призведуть до порушення прав і свобод інших осіб.
Відповідно до підпункту 6 пункту б) частини 1 статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР на виконавчі органи міської ради покладено вирішення відповідно до закону питань про проведення зборів, мітингів, маніфестацій і демонстрацій, спортивних, видовищних та інших масових заходів; здійснення контролю за забезпеченням при їх проведенні громадського порядку.
Тлумачення приписам частини першої статті 39 Конституції України надано Конституційним Судом України у Рішенні від 19 квітня 2001 року №4-рп/2001 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 39 Конституції України про завчасне сповіщення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про проведення зборів, мітингів, походів і демонстрацій (справа щодо завчасного сповіщення про мирні зібрання).
Так, у вказаному Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що положення частини першої статті 39 Конституції України щодо завчасного сповіщення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про проведення зборів, мітингів, походів і демонстрацій в аспекті конституційного подання треба розуміти так, що організатори таких мирних зібрань мають сповістити зазначені органи про проведення цих заходів заздалегідь, тобто у прийнятні строки, що передують даті їх проведення. Ці строки не повинні обмежувати передбачене статтею 39 Конституції України право громадян, а мають служити його гарантією і водночас надавати можливість відповідним органам виконавчої влади чи органам місцевого самоврядування вжити заходів щодо безперешкодного проведення громадянами зборів, мітингів, походів і демонстрацій, забезпечення громадського порядку, прав і свобод інших людей.
Надаючи оцінку аргументам позивача, суд виходить з того, що обмеження у реалізації права на мирне зібрання можливе тільки у разі створення дійсної реальної небезпеки заворушень чи злочинів, загрози здоров'ю населення або правам і свободам інших людей через проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій чи інших зібрань та лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку.
Статтею 64 Конституції визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Згідно сталої практики Європейського Суду свобода мирних зібрань, як і свобода вираження, є фундаментальним правом у демократичному суспільстві та є однією з підвалин такого суспільства.
Статтею 21 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19.10.1973 року №2148-VІІІ, також визначається право на мирні збори. Зазначена стаття встановлює, що користування цим правом не підлягає ніяким обмеженням, крім тих, які накладаються відповідно до закону і які є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах державної чи суспільної безпеки, громадського порядку, охорони здоров'я і моральності населення або захисту прав і свобод інших осіб.
Правові позиції щодо реалізації передбаченого статтею 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на свободу мирних зібрань Європейський суд з прав людини висловив у рішеннях у справах «Станков та об'єднана македонська організація «Ілінден» проти Болгарії» (2001), «Іванов та інші проти Болгарії» (2005), «Християнська демократична народна партія проти Молдови» (2006), «Оллінджер проти Австрії» (2006) та інших.
З системного аналізу обставин справи, з врахуванням висновків Європейського суду з прав людини, висловлених ним у вищевказаних рішеннях, обмеження прав, гарантованих статтею 11 Конвенції, може бути застосовано судом за наявності таких умов: вони встановлені законом; мають законну мету, зокрема застосовуються в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання злочинам, для охорони здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб; є необхідними в демократичному суспільстві та заявлені у формі, що забезпечує додержання пропорційності втручання у гарантовані права. Отже, для обмеження права на мирне зібрання обов'язковою вимогою є одночасна наявність усіх вказаних вище критеріїв.
Аналізуючи матеріали справи, суд, зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження підстав для повного (абсолютного) обмеження права відповідача на проведення масового заходу, що визначені пунктом 2 статті 11 Конвенції і тотожними положеннями частини 2 статті 39 Конституції України.
Позивач свої позовні вимоги, зокрема, обґрунтував недотриманням відповідачем Указу Президії Верховної Ради СРСР від 28 липня 1988 року «Про порядок організації і проведення зборів, мітингів, вуличних походів і демонстрацій в СРСР», а саме в заяві відповідача відсутні відомості про прізвища, імена, по батькові уповноважених (організаторів), місце їх проживання і роботи (навчання), однак суд зазначає, що такий порядок встановлює додаткові обмеження права на мирні зібрання, що суперечать Конституції України та вимогам Конвенції.
Надаючи оцінку аргументам позивача щодо недодержання відповідачем вказаного Указу, суд зазначає про його неприйнятність при регулюванні спірних правовідносин, про що окремо наголошено в рішенні Європейського Суду у справі «Вєренцов проти України» (2013).
Зокрема, Європейським судом в §§ 54 та 55 вказаного рішення зазначено, що коли як Конституція України вимагає завчасного повідомлення органів влади про намір провести демонстрацію та закріплює, що будь-яке його обмеження може встановлюватися лише судом, Указ 1988 року, розроблений відповідно до Конституції СРСР 1978 року, передбачає, що особи, які бажають провести мирну демонстрацію, повинні отримати дозвіл від місцевих органів влади, які також мають право заборонити будь-яку таку демонстрацію. З преамбули Указу зрозуміло, що він був призначений для абсолютно інших цілей, а саме - надання органами влади засобів для висловлення своїх поглядів на користь певної ідеології лише деяким категоріям осіб, що саме по собі є несумісним з самою суттю свободи зібрань, що гарантується Конституцією України. Суд також відзначає, що, як загально визнано, постанова Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» стосується тимчасового застосування законодавства Радянського Союзу, і досі парламентом України не було введено в дію жодного закону, який би регулював порядок проведення мирних демонстрацій, хоча статті 39 та 92 Конституції чітко вимагають того, щоб такий порядок було встановлено законом, тобто актом парламенту України. Хоча Суд погоджується з тим, що державі може знадобитися певний час для прийняття законодавчих актів протягом перехідного періоду, він не може погодитися з тим, що затримка у понад двадцять років є виправданою, особливо коли йдеться про таке фундаментальне право як свобода мирних зібрань.
Доводи позивача щодо подій, які відбувались у минулому за участю учасників масових зібрань відповідача не можуть бути самостійною та достатньою підставою для повної заборони заявленого заходу, оскільки доказів притягнення учасників організації відповідача до юридичної відповідальності суду не надано, та позивач фактично вимагає перетворити юридичну відповідальність із засобу охорони громадського порядку на засіб порушення права на мирні зібрання, що не може бути допущено судом.
Надаючи оцінку непідтвердженню відповідачем факту легалізації як Громадської організації «Спілки комуністів (більшовиків) м. Дніпро» в порядку, встановленому законом, суд зазначає, що Конвенція гарантує право на мирне зібрання кожному. Це означає, що зібрання може відбутись за участі осіб, які і не є об'єднаними у легалізовані громадські об'єднання, вказаний довід фактично нівелює право на мирне зібрання групи осіб за ознакою легалізації їх об'єднання.
Аргументи позивача щодо можливого порушення відповідачем громадського порядку на місці проведення масових заходів із використанням звукопідсилювальної апаратури та щодо перешкоджання руху громадського та особистого транспорту, що може порушити дорожній рух, вільний прохід і безпеку інших людей, які опиняться в місці проведення масового заходу, є припущенням, та вказане обґрунтування не кореспондується із статтею 11 Конвенції та статтею 39 Конституції України.
З огляду на те, що повідомлення про проведення масового заходу позивачу надано 24 квітня 2018 року, суд не може визнати обґрунтованими його доводи щодо несвоєчасного сповіщення відповідачем про запланований на 9 травня 2018 року захід.
Надаючи оцінку аргументам позивача щодо одночасності проведення в заявленому місці двох масових зібрань, зокрема, заявленого відповідачем та Дніпропетровською міською Громадською організацією «Союз Офіцерів», суд вважає їх такими, що самостійно або в сукупності з іншими обставинами цієї справи не створюють підстав для задоволення позову.
Так, у §§96-98 рішення «Станков та об'єднана македонська організація «Ілінден» проти Болгарії» від 2 жовтня 2001 року, Європейській Суд відзначив, що органи влади могли очікувати оприлюднення сепаратистських лозунгів деякими учасниками під час церемоній святкування (історичних подій). Суд нагадує, що той факт, що група осіб закликає до автономії або навіть вимагає виходу регіону із складу території держави, тобто вимагає фундаментальних конституційних та територіальних змін, не може автоматично виправдати заборону на її зібрання. Вимога територіальних змін у промовах та під час демонстрацій не становить автоматичної загрози територіальній цілісності та національній безпеці держави. Свобода зібрань та право виражати свої погляди під час таких зібрань становить одну з найвищих цінностей демократичного суспільства. Сутність демократії є здатність вирішувати проблеми під час відкритих дебатів. Надмірні заходи превентивного характеру для подавления свободи зібрань та вираження, іншої, ніж підбурювання до насильницьких дій або заперечення демократичних принципів - незалежно від того наскільки, шокуючими та неприйнятними можуть бути певні погляди або вирази для органів влади та незалежно від того наскільки незаконними можуть бути вимоги - роблять ведмежу послугу демократії і часто навіть загрожують їй. У демократичному суспільстві, що ґрунтується на принципі верховен ства права, політичні погляди, які оспорюють існуючий порядок і реаліза ція яких проваджується мирними засобами, повинні отримувати належну можливість бути оприлюдненими шляхом реалізації права на зібрання, а також іншими правомірними засобами. Тому Суд вважає, що ймовірність того, що сепаратистські декларації будуть проголошені на мітингах, організованих «Ілінден», не можуть виправдати заборону на такі мітинги.
Європейський Суд у рішенні по справі Платформа «Ерце фюр дас Лебен» проти Австрії від 25 травня 1988 року, у §32 зазначив, що демонстрація може потурбувати або образити осіб, які заперечують погляди або твердження, які вона намагається поширити. Учасники, однак, повинні мати змогу провести таку демонстрацію, не побоючись за грози фізичного насильства з боку їх опонентів; такі побоювання можуть перешкодити об'єднанню або іншим групам, що дотримуються спільних поглядів або мають спільні інтереси, відкрито висловлювати свої погля ди з досить суперечливих питань, які стосуються громади. У демократії право на контр-демонстрацію не може обмежувати здійснення права на демонстрацію.
Посилання позивача на неможливість належного забезпечення громадського порядку, як підставу для заборони заявленого заходу, суд вважає неправомірним, оскільки вживати обґрунтованих та співрозмірних заходів для забезпечення безпеки учасників мирних зібрання є обов'язком держави, що зазначено у §32 рішення Європейського Суду у справі «Баренкевич проти Російської Федерації» від 20 жовтня 2005 року.
Незважаючи на те, що до обов'язків держав-учасниць Конвенції належить вжиття розумних та належних заходів для забезпечення мирного характеру демонстрацій, що проводяться відповідно до закону, вони не можуть дати абсолютних гарантій щодо цього, хоча і володіють широкими повноваженнями під час вибору такого роду заходів. У цій сфері стаття 11 Конвенції зобов'язує держави вживати заходів, проте не зобов'язує їх отримувати певні результати (§34 рішення Європейського Суду у справі «Організація «Платформа «Лікарі за життя» проти Австрії від 21 червня 1998 року).
Отже, вжиття заходів для охорони національної безпеки та громадського порядку при проведенні масових заходів є обов'язком органів місцевого самоврядування, правоохоронних органів. Цей обов'язок не може слугувати певною забороною для проведення масових заходів взагалі як таких, оскільки це обмеження прав громадян. Лише після доведення загрози охорони національній безпеці і громадському порядку та неможливості запобігання цій загрозі органами правопорядку й органами місцевого самоврядування, така заборона можлива.
Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів необхідності абсолютної заборони мирного зібрання, з огляду на необхідність такої у демократичному суспільстві.
Виконуючи вимогу процесуального законодавства при вирішенні цього спору, суд виходить із того, що відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Фактично основною підставою для пред'явлення цього позову про абсолютну заборону заявленого масового заходу є здійснювана у попередніх масових заходах пропаганда позивачем комуністичного режиму, використання символів комуністичного режиму, що і є каталізаторами подій та реакцій людей, які в свою чергу матимуть негативний характер, та створюватимуть небезпеку заворушень, загрозу здоров'ю населення та правам і свободам інших людей.
З метою відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів прийнято Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17 квітня 1991 року 3962-XII.
Також, 9 квітня 2015 року, з метою недопущення повторення злочинів комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів, будь-якої дискримінації за національною, соціальною, класовою, етнічною, расовою або іншими ознаками у майбутньому, відновлення історичної та соціальної справедливості, усунення загрози незалежності, суверенітету, територіальній цілісності та національній безпеці України Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» №317-VIII (далі - Закон №317-VIII).
Приймаючи цей Закон, Верховна рада України від імені українського народу засудила комуністичний та націонал-соціалістичний (нацистський) тоталітарні режими в Україні, та визначила правові основи заборони пропаганди їх символіки, встановила порядок ліквідації символів комуністичного тоталітарного режиму.
Відповідно до статті 2 Закону №317-VIII комуністичний тоталітарний режим 1917-1991 років в Україні визнається злочинним і таким, що здійснював політику державного терору, яка характеризувалася численними порушеннями прав людини у формі індивідуальних та масових вбивств, страт, смертей, депортацій, катувань, використання примусової праці та інших форм масового фізичного терору, переслідувань з етнічних, національних, релігійних, політичних, класових, соціальних та інших мотивів, заподіянням моральних і фізичних страждань під час застосування психіатричних заходів у політичних цілях, порушенням свободи совісті, думки, вираження поглядів, свободи преси та відсутністю політичного плюралізму, та у зв'язку з цим засуджується як несумісний з основоположними правами і свободами людини і громадянина.
Пропаганда комуністичного тоталітарного режиму - це публічне заперечення злочинного характеру комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років в Україні, поширення інформації, спрямованої на виправдання злочинного характеру комуністичного режиму, діяльності радянських органів державної безпеки, встановлення радянської влади на території України або в окремих адміністративно-територіальних одиницях, переслідування учасників боротьби за незалежність України у XX столітті, виготовлення та/або поширення, а також публічне використання продукції, що містить символіку комуністичного тоталітарного режиму.
Пунктом четвертим частини 1 статті 1 Закону №317-VIII надано визначення символіки комуністичного тоталітарного режиму - це символіка, що включає:
а) будь-яке зображення державних прапорів, гербів та інших символів СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних або автономних радянських республік у складі СРСР, держав так званої «народної демократії»: Народної Республіки Албанії (Соціалістичної Народної Республіки Албанії), Народної Республіки Болгарії, Німецької Демократичної Республіки, Народної Республіки Румунії (Соціалістичної Республіки Румунії), Угорської Народної Республіки, Чехословацької Соціалістичної Республіки, Федеративної Народної Республіки Югославії (Соціалістичної Федеративної Республіки Югославії) та соціалістичних республік, що входили до її складу, крім тих, що є чинними (діючими) прапорами або гербами країн світу;
б) гімни СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних або автономних радянських республік чи їх фрагменти;
в) прапори, символи, зображення або інша атрибутика, в яких відтворюється поєднання серпа та молота, серпа, молота та п'ятикутної зірки, плуга (рала), молота та п'ятикутної зірки;
г) символіку комуністичної партії або її елементи;
ґ) зображення, пам'ятники, пам'ятні знаки, написи, присвячені особам, які обіймали керівні посади в комуністичній партії (посаду секретаря районного комітету і вище), особам, які обіймали керівні посади у вищих органах влади та управління СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних або автономних радянських республік, органах влади та управління областей, міст республіканського підпорядкування, працівникам радянських органів державної безпеки всіх рівнів;
д) зображення, пам'ятники, пам'ятні знаки, написи, присвячені подіям, пов'язаним з діяльністю комуністичної партії, із встановленням радянської влади на території України або в окремих адміністративно-територіальних одиницях, переслідуванням учасників боротьби за незалежність України у XX столітті (крім пам'ятників та пам'ятних знаків, пов'язаних з опором і вигнанням нацистських окупантів з України або з розвитком української науки та культури);
е) зображення гасел комуністичної партії, цитат осіб, які обіймали керівні посади в комуністичній партії (посаду секретаря районного комітету і вище), осіб, які обіймали керівні посади у вищих органах влади та управління СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних або автономних радянських республік, органах влади та управління областей, міст республіканського підпорядкування (крім цитат, пов'язаних з розвитком української науки та культури), працівників радянських органів державної безпеки всіх рівнів;
є) назви областей, районів, населених пунктів, районів у містах, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, проспектів, площ, майданів, набережних, мостів, інших об'єктів топоніміки населених пунктів, підприємств, установ, організацій, у яких використані імена або псевдоніми осіб, які обіймали керівні посади в комуністичній партії (посаду секретаря районного комітету і вище), вищих органах влади та управління СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних або автономних радянських республік, працювали в радянських органах державної безпеки, а також назви СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних або автономних радянських республік та похідні від них, назви, пов'язані з діяльністю комуністичної партії (включаючи партійні з'їзди), річницями Жовтневого перевороту 25 жовтня (7 листопада) 1917 року, встановленням радянської влади на території України або в окремих адміністративно-територіальних одиницях, переслідуванням учасників боротьби за незалежність України у XX столітті (крім назв, пов'язаних з опором та вигнанням нацистських окупантів з України або з розвитком української науки та культури);
ж) найменування комуністичної партії.
Поряд із цим, загальновідомим є факт можливого використання, як атрибуту свята 9 травня, георгіївських стрічок, які мають зовнішній вигляд двоколірної стрічки у вигляді смужки з трьома чорними і двома жовтими (пізніше помаранчевими) смугами.
Законом України від 16 травня 2017 року №2031-VIII «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо заборони виготовлення та пропаганди георгіївської (гвардійської) стрічки» публічне використання, демонстрація або носіння георгіївської (гвардійської) стрічки чи її зображення визнано правопорушенням, яке тягне адміністративну відповідальність у формі штрафу.
Таким чином, пропаганда комуністичного тоталітарного режиму та його символіки, яка здійснюється у формі поширення, а також публічного використання продукції, що містить символіку комуністичного тоталітарного режимів, публічне використання, демонстрація або носіння георгіївської (гвардійської) стрічки є різновидом неправомірної поведінки, яка прямо заборонена Законом.
Практика Європейського суду вимагає від договірних Держав беззаперечного додержання балансу суспільних та приватних інтересів, що має виражатись у пропорційності втручання держави у гарантовані Конвенцією права.
Вирішуючи питання пропорційності заявленого обмеження, суд виходить із правової позиції Європейського Суду, висловленої в §107 рішення по справі «Станков та об'єднана македонська організація «Ілінден» проти Болгарії» від 2 жовтня 2001 року, зокрема, Суд зауважив, що якщо будь-яка вірогідність напруження та палкого обміну думок між групами опонентів у ході демонстрації буде підставою для її заборони, суспільство буде позбавлено можливості почути інші погляди з будь-якого питання, що посягає на позицію більшості. Національна влада має виявляти особливу пильність під час забезпечення можливості меншості висловлювати свої погляди, навіть якщо вони суперечать суспільній думці.
Необхідність забезпечення співрозмірності втручання також наголошена в §58 рішення Європейського Суду у справі «Бачковскій та ін. проти Польщі» від 3 травня 2007 року, в якому Суд наголосив, що власне із характеру права на свободу зібрань випливає, що вимоги, що їх закони висувають до організаторів зібрань, мають обмежуватися розумним мінімумом та носити технічних характер.
Суд зазначає, що статтею 14 Конвенції встановлена заборона дискримінації, яка ґрунтується на тому, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Згідно частини 9 статті 280 Кодексу адміністративного судочинства України:
- суд задовольняє вимоги позивача в інтересах національної безпеки та громадського порядку в разі, якщо визнає, що проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій чи інших зібрань може створити реальну небезпеку заворушень чи вчинення кримінальних правопорушень, загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей;
- у разі встановлення обмеження права на свободу мирних зібрань суд повинен обґрунтувати у постанові необхідність встановлення обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань, а також пропорційність способу такого обмеження;
- якщо для досягнення цілей такого обмеження достатньо застосувати менш обтяжливий для відповідача спосіб обмеження, ніж запропонував позивач, суд зобов'язаний його застосувати.
З огляду на викладене, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення заявленого позову у повному обсязі, оскільки таке втручання, хоча і має легітимну мету, проте, у розглянутому випадку, не забезпечує співрозмірності та пропорційності втручання держави у право на мирне зібрання, метою якого є мітинг з нагоди Дня Перемоги над фашистською Германією в Великій Вітчизняній війні.
В §55 рішення у справі «Санді Таймс» проти Сполученого Королівства від 29 березня 1979 року Суд підкреслює, що термін «авторитет і неупередженість судової влади» має розумітись «у сенсі Конвенції» (mutatis mutandis, рішення у справі Konig V. Germany (1978), §88). З цією метою необхідно звернути увагу на особливе значення у зазначеному контексті статті 6, де відображено основний принцип верховенства права (рішення v Golder v. the United Kingdom (1975), §34). Термін «судова влада» («judiciary», «pouvoir judiciaire») oxoплює механізм здійснення правосуддя, судову гілку державної влади, а також суддів при здійсненні ними своїх посадових обов'язків. Вислів «авторитет судової влади» виражає, серед іншого, ідею про те, що суди є і сприймаються широкою громадськістю як належні установи, що слугують для визначення юридичних прав та обов'язків і для вирішення спорів щодо таких прав та обов'язків; більше того, ідею про те, що громадськість поважає їх і є впевненою у спроможності судів виконувати цю функцію.
З метою затвердження авторитету судової влади, зміцнення довіри до суду, забезпечуючи активну дії принципу верховенства права та додержання конституційних та конвенційних прав учасників масового зібрання, виконуючи завдання адміністративного судочинства, суд констатує встановлену законом заборону на пропаганду комуністичного тоталітарного режиму та його символіки, заборону публічного використання, демонстрації або носіння георгіївської (гвардійської) стрічки, у зв'язку із чим, враховуючи відкрите використання відповідачем вказаної символіки, зокрема, у повідомленні про проведення заходу від 25 квітня 2018 року, шляхом проставляння відбитка печатки організації із зображенням поєднаних серпа та молота всередині п'ятикутної зірки, заявлення у цій справі правової позиції щодо неконституційності обмежень у використанні такої символіки, суд вважає для досягнення легітимних цілей заявленого обмеження застосувати менш обтяжливий для відповідача спосіб обмеження, ніж запропонував позивач, а саме встановити обмеження при проведенні масового заходу в здійсненні пропаганди комуністичного тоталітарного режиму та його символіки та в використанні вказаної символіки учасниками заходу під час його проведення.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства підстави для присудження судових витрат на користь позивача, або стягнення їх з відповідача - відсутні.
Керуючись статтями 241-246, 271, 272, 280 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Встановити Громадській організації «Спілка комуністів (більшовиків) м. Дніпро» (АДРЕСА_1; організатор масового заходу (відповідальна особа) ОСОБА_4, паспорт серія НОМЕР_1, виданий Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, місце проживання: АДРЕСА_1)) обмеження права на свободу мирного зібрання, що заплановано на 9 травня 2018 року з 8.00 до 15.00 у пам'ятника генералу Ю.Г.Пушкіну, Танк Т-34-85, що знаходиться на розі проспекту Дмитра Яворницького та проспекту Гагаріна у місті Дніпрі, шляхом заборони здійснювати пропаганду комуністичного тоталітарного режиму та його символіки, визначених Законом України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» від 9 квітня 2015 року №317-VIII, у тому числі у формі поширення, публічного використання символіки комуністичного тоталітарного режиму, а також публічного використання, демонстрації або носіння георгіївських (гвардійських) стрічок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог частини першої статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений частниною 10 статті 280 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Верба