Справа № 826/18261/16
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2018-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 травня 2018 року № 826/18261/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кармазіна О.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомДержавної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у місті Києві
до ОСОБА_1
простягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві (далі по тексту - позивач, ДПІ у Подільському районі) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_1В.) про стягнення податкового боргу у розмірі 25 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем обліковується заборгованість перед бюджетом по транспортному податку з фізичних осіб на суму 25000,00 грн., яка виникла на підставі податкового повідомлення-рішення від 08.06.2015 № 0204-17 та яка на день розгляду справи відповідачем не погашена.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Огурцова О.П. від 25.11.2016 відкрито скорочене провадження в адміністративній справі.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл судових справ від 10.10.2017 № 42851 та відповідно до пункту 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, справу повторно автоматично розподілено на суддю Окружного адміністративного суду м. Києва Кармазіна О.А.

Ухвалою судді від 17.10.2017 справу прийнято до провадження судді Кармазіна О.А., вирішено розглядати справу в порядку скороченого провадження та встановлено відповідачу строк до 01.11.2017 включно для подання заперечень проти позову та необхідних документів або заяви про визнання позову.

Згідно з інформацією, наданою відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві 13.11.2017 (вх. №79312/13) громадянка ОСОБА_1 за адресою, зазначеною контролюючим органом в позовній заяві (АДРЕСА_1), зареєстрованою не значиться.

Слід також зазначити, що всі поштові відправлення, які направлялися судом у даній справі ОСОБА_1 за зазначеною у позові адресою, повернуто до суду у зв'язку із неможливістю вручення.

Враховуючи отримання додаткової інформації про дату народження відповідача, судом 15.12.2017 зроблено запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України, на який отримано інформацію, що ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1) станом на 24.06.2017 року значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2.

Водночас слід зазначити, що 15.12.2017 набрала чинності нова редакція КАС України, відповідно до ч. 3 ст. 3 якого провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Беручи до уваги те, що позивачем пред'явлено вимогу, яка згідно п. 7 ч. 6 ст. 12 КАС України належить до справ незначної складності та у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 263 КАС України, ухвалою від 27.12.2017 вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Зазначеною ухвалою відповідачу встановлено строк для надання відзиву на позов.

Однак, поштове відправлення з копією ухвали суду, направлене відповідачу, повернуто без у зв'язку з закінченням строку зберігання у звязку з чим та в силу вимог п. 4 ч. 6 ст. 251, ч. 4 ст. 124, ч. 1 ст. 127 КАС України, вважається, що таке поштове відправлення вручене належним чином, а відповідач - належним чином повідомленим про розгляд справи. Однак, відповідач відзиву на позовну заяву не надав, у зв'язку з чим та на підставі ч. 6 ст. 162 КАС України справа розглядається на підставі наявних матеріалів.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом, 08.06.2015 позивачем прийнято податкове-повідомлення-рішення № 0204-17, яким відповідачу визначено суму грошового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб у розмірі 25000,00 грн.

В подальшому, на підставі вказаного податкового повідомлення-рішення контролюючим органом прийнято податкову вимогу від 10.12.2015 № 20227-23, якою ОСОБА_1 зобов'язано сплатити транспортний податок з фізичних осіб у розмірі 25000,00 грн.

У зв'язку з несплатою відповідачем вказаного грошового зобов'язання, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII, яким шляхом викладення в новій редакції ст. 267 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) введено в Україні новий місцевий податок на майно - транспортний податок.

З матеріалів справи вбачається, що грошові зобов'язання з транспортного податку нараховані за 2015 рік та визначені рішенням від 08.06.2015.

Згідно із ст. 267 ПК України (в редакції від 01.01.2015) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до пп. 267.2.1 п. 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування (пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України).

В той же час, об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см. (пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України).

Згідно з п. 267.4 ст. 274 ПК України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до пп. 267.2.1 п. 267.2 цієї статті.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп. 267.5.1 п. 267.5 ст. 267 ПК України).

Відповідно до положень п.267.6 ст. 267 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку. Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Згідно з пп. 267.7.1 п. 267.7 ст. 267 ПК України податок сплачується за місцем реєстрації об'єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України.

Транспортний податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (пп. 267.8.1 п. 267.8 ст. 267 ПК України).

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Транспортного податку немає у переліку загальнодержавних податків та зборів (ст. 9 ПК України).

Разом з тим, відповідно до п. 9.4 ст. 9 ПК України установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

При цьому, згідно з ст. 10 ПК України, якою встановлено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість пп. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 ПК України передбачено податок на майно.

Водночас, ст. 265 ПК України (у редакції Закону України від 28.12.2014 № 71-VIII, що діє з 01.01.2015) передбачено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Таким чином, проаналізувавши вказані норми у сукупності, суд дійшов висновку, що транспортний податок відповідно до ПК України є місцевим податком.

Відповідно до п. 8.3 ст. 8 ПК України (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення), до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно з п. 4.4 ст. 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Отже, безпосереднє встановлення місцевих податків, у тому числі транспортного податку віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 143 Конституції України.

Так, відповідно до п. 10.3 ст.10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно з п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп. 12.3.1 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні ст. 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп. 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Згідно з пп. 12.3.3 п.12.3 ст. 12 ПК України копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

При цьому, відповідно до п. 12.5 ст. 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 ст. 12 цього Кодексу.

Згідно з пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Таким чином, аналізуючи вказані норми, суд зазначає, що місцеві ради відповідно до вимог ПК України мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно з ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, 2015 рік - це плановий період, натомість 2016 рік - вже бюджетний період.

Таким чином, виходячи з вищенаведених приписів Кодексу, транспортний податок (новий податок) не може бути визнаний обов'язковим до сплати в 2015 році, з огляду на те, що місцеві ради не приймали і не могли прийняти і офіційно оприлюднити до 15.07.2014 рішення про встановлення такого податку.

В свою чергу, прийняття і офіційне оприлюднення рішення про встановлення транспортного податку у 2015 році не є підставою для його нарахування у 2015 році, а, відповідно, такий податок може нараховуватися починаючи з бюджетного періоду, тобто з 2016 році.

Разом з тим, ст. 4 ПК України визначено принципи податкового законодавства.

Одним із таких принципів є стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 ПК України).Відповідно до п. 56.21 ст. 56 ПК України у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), яке відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає застосуванню судами як джерела права, було встановлено порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. В рішенні зазначається, що в разі, коли національне законодавство припускало неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків платників податків національні органи були зобов'язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для платника податків. Однак у справі, що розглядається, органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати прибуткового податку.

Більш того, Верховний Суд у постанові 17 від 18.01.2018 по справі № 804/1241/17, зазначив, що: «запроваджені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» зобов'язання щодо сплати транспортного податку з фізичних осіб виникають у платників податків лише після 01.01.2016…. Отже, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків такого платника, а також ролі рішень Європейського Суду з прав людини як джерела права в Україні, колегія суддів дійшла висновку про протиправність визначення позивачу податкового зобов'язання з транспортного податку на 2015 рік.».

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У даному випадку грошове зобов'язання, заявлене до стягнення у зв'язку з його несплатою та набуття ним статусу податкового боргу, нараховано всупереч наведеним вище нормам законодавства України, є незаконним та, відповідно, не може бути стягнуто судом.

Таким чином, проаналізувавши вказані обставини, у сукупності викладених норм, суд дійшов висновку, що позивачем - суб'єктом владних повноважень не доведено, що ОСОБА_1 в 2015 році була зобов'язана сплачувати транспортний податок з фізичних осіб за 2015 рік., у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у місті Києві відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.А. Кармазін