Справа № 204/5502/17(2-а/204/208/17)
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

03 травня 2018 року

Київ

справа №204/5502/17(2-а/204/208/17)

адміністративне провадження №К/9901/22212/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В., -

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, подану їх представником ОСОБА_3 на ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2017 року (суддя Самсонова В.В.) та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року (судді Круговий О.О., Прокопчук Т.С., Шлай А.В.) у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі (далі - управління ПФУ, ПФУ відповідно) про зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

04 вересня 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 звернулися до суду з адміністративним позовом до управління ПФУ про зобов'язання вчинити певні дії.

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 06 вересня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до управління ПФУ про зобов'язання вчинити певні дії в частині вимог за період з 01 червня 2013 року по 03 березня 2017 року включно залишив без розгляду з посиланням на положення статей 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час постановлення ухвали; далі - КАС). Цей суд указав, що за вимогами позивачів за період з 01 червня 2013 року по 03 березня 2017 року включно сплинув встановлений законом шестимісячний строк звернення до суду. Оскільки клопотання про його поновлення позивачі не заявили, тому підстав для його поновлення не вбачається.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_3 залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, зазначив, що він не суперечить правовій позиції Верховного Суду України у справах зазначеної категорії, а доводи позивачів щодо подання ними вмотивованого клопотання про поновлення пропущеного строку не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 не погодилися із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій і звернулися через представника ОСОБА_3 із касаційною скаргою про їх скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Указують, що вони своєчасно заявили клопотання про поновлення строку на звернення з позовом до суду, яке міститься в тексті позовної заяви. Зазначають, що вони дізнались про порушення своїх прав лише з письмової відповіді відповідача від 02 серпня 2017 року, однак це залишилось поза увагою суду. Вважають, що припинення їм виплати пенсії відповідачем в 2013 році (після прийняття Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009) і відмова в поновленні її виплати є грубим порушенням їхніх конституційних прав.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 01 листопада 2017 року відкрив касаційне провадження за скаргою позивачів.

Колегія суддів переглянула судові рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги, з'ясувала повноту фактичних обставин, встановлених судами, правильність застосування норм матеріального та процесуального права і дійшла висновку про таке.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058 ІV. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Такий правовий висновок раніше неодноразово висловлював Верховний Суд України (постанови від 12 травня, 6 жовтня і 8 грудня 2015 року, 11 квітня 2016 року; справи №№ 21-180а15; 21-2427а15, 21-2419а15; 21-5440а15, 21 1447а16).

У постанові від 8 грудня 2015 року Верховний Суд України, переглядаючи рішення суду касаційної інстанції у справі зазначеної категорії за заявами, в яких, крім іншого, йшлося про усунення розбіжностей у застосуванні законодавства, що регламентує строки звернення до адміністративного суду, вказав на те, що ці спори мають вирішуватися з урахуванням вимог статей 99 та 100 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час ухвалення указаної постанови; далі - КАС).

У справі, що розглядається, суд першої інстанції, з'ясувавши, що позовні вимоги за період з 1 червня 2013 року по 3 березня 2017 року заявлені після закінчення установлених законом строків, залишив позов в цій частині без розгляду і при цьому зазначив, що клопотання про поновлення строку звернення до суду позивачі не заявили.

З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, зокрема, коли вказав, що в матеріалах справи немає клопотання про поновлення процесуального строку, немає його і в описі додатків до адміністративного позову.

Позивачі в апеляційній і касаційній скаргах наголошують на тому, що вони своєчасно заявили клопотання про поновлення строку на звернення з позовом до суду, яке міститься в тексті позовної заяви.

Згідно з частинами першою та другою статті 99 КАС (в редакції, чинній на час звернення до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За статтею 100 КАС адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 106 КАС в позовній заяві в разі необхідності зазначається клопотання. Процесуальний закон не визначає вид, тип чи зміст клопотання, яке може бути зазначене в позовній заяві, але приписує, що воно (клопотання) може бути в тексті позовної заяви.

Відповідно до вимог частин першої та третьої статті 108 КАС суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків. Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху невідкладно надсилається особі, що звернулася із позовною заявою. Позовна заява повертається позивачеві, якщо, зокрема, позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

З огляду на наведені норми суддя, встановивши, що позивач пропустив строк звернення до суду з адміністративним позовом, проте не заявив клопотання про його поновлення, повинен був залишити такий адміністративний позов без руху в порядку, встановленому статтею 108 КАС, з посиланням на те, що він оформлений без дотримання вимог пункту 5 частини першої статті 106 КАС.

Як убачається зі змісту адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 висловили в ньому прохання про поновлення строку звернення до суду, починаючи з 1 червня 2013 року, а також послалися на положення статті 99 КАС з наведенням обставин та технічних причин, що унеможливили своєчасне звернення до суду, що по суті і є клопотанням.

Верховний Суд України в постанові від 11 вересня 2017 року, ухваленій за заявою про перегляд судових рішень з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом, зазначив, що у справі, що розглядається, рішенням Європейського суду з прав людини встановлено порушення національним судом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права підприємства-заявника на доступ до суду, оскільки Вищий господарський суд України при розгляді повторної касаційної скарги ТОВ «Фріда» виявив надмірний формалізм, повертаючи скаргу без розгляду у зв'язку пропуском строку, встановленого для її подання, без клопотання про відновлення цього строку, і безпідставно не дав оцінки супровідному листу підприємства-заявника, в якому містилося клопотання продовжити відповідний строк і розглянути по суті касаційну скаргу.

Таким чином, оскільки КАС (в редакції, чинній на час звернення до суду) не містив вимог щодо оформлення клопотання, воно могло заявлятися в довільній формі. З огляду на наведене у цій справі суди безпідставно не надали оцінку викладеному у тексті позовної заяви клопотанню, чим допустили порушення процесуальних норм, що за частиною першою статті 353 цього Кодексу є підставою для скасування ухвал судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, подану їх представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2017 року та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року скасувати.

Справу № 204/5502/17 (2-а/204/208/17) направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді : Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко