Справа № 815/2051/18
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2018-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2051/18
УХВАЛА

07 травня 2018 року м.Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Соколенко О.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

02 травня 2018 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та про зобов'язання вчинити певні дії, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Приморської районної адміністрації Одеської міської ради щодо не постановки ОСОБА_1 на квартирний облік, починаючи з 1994 року;

- зобов'язати Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради поставити ОСОБА_1 на квартирний облік, починаючи з 1994 року.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем наступним.

У позовній заяві зазначається, що відповідно листа Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 21.03.2018 року № Т-285/4Д-573/2, позивач, ОСОБА_1, перебуває на квартирному обліку відповідача, починаючи з 15.06.2012 року, у складі сім'ї 6 чоловік. Станом на 01.01.2018 року черга позивача у загальній групі становить № 5051.

Починаючи з 14.12.2015 року, з урахуванням пільги сім'ї сина - багатодітна сім'я, позивача було включено у списки на першочергове отримання житла, та станом на 01.01.2018 року черговість становить № 2167. Як вказано у позові, інформація аналогічного змісту міститься і у листі Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 12.01.2018 року №Т-6.

Підставами для звернення до наведених органів було те, що позивач перебуває на квартирному обліку значно раніше, ніж зазначено у листах-відповідях.

У листі Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 12.01.2018 року № Т-6 зазначено, що згідно рішення виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів від 01.04.1994 року № 180, позивач перебувала на квартирному обліку, починаючи з 05.08.1988 року та рішенням виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів від 06.03.1992 року № 170 позивачу на склад сім'ї із 5 осіб було надано 4 кімнати у комунальній квартирі АДРЕСА_1, із зняттям сім'ї позивача з квартирного обліку.

Рішенням виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів від 01.04.1994 року № 180, позивачу відмовлено у поновленні на квартирному обліку з дати - 05.08.1988 року та рекомендовано надати документи для постановлення на облік заново. Як вказано у позовній заяві, дійсно рішенням виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів від 01.04.1994 року № 180 у поновленні на квартирний облік з дати - 05.08.1988 року позивачу було відмовлено та підстави зазначені вірно. Проте, пунктом 3 наведеного рішення позивачу було запропоновано подати документи для постановки на квартирний облік, у зв'язку із тим, що станом на дату прийняття рішення виникли підстави - а саме, перебування на обліку за висновком Лікарсько-консультаційної комісії (мовою оригіналу - ВКК). Позивач зазначає, що її рідний брат ОСОБА_3, який знаходився у неї на поруках, починаючи з 1994 року перебував на обліку в Одеському обласному медичному центрі психічного здоров'я, діагноз - олігофрен ступень імбецильності. Враховуючи, що брат позивача хворів тяжкою формою психічної хвороби, керуючись положенням діючого законодавства, позивачем на ім'я головного лікаря Одеського обласного медичного центру психічного здоров'я надано заяву з проханням видати довідку ВКК для квартирного обліку від 08.02.1994 року.

Після отримання довідки позивачем було подано заяву на квартирний облік разом із довідкою ВКК. Однак, з невідомих позивачу причин, її заява на квартирний облік не була відображена у черговості на отримання житла. Листом Департаменту архівної справи Одеської міської ради від 15.12.2016 року № 3238-Т-11.1-21, рішення на постановку на квартирний облік позивача та її брата не було знайдено.

Та обставина, що позивача не було поставлено на квартирний облік, починаючи з 1994 року, порушує як вказує позивач, її право на отримання житла. У випадку своєчасної постановки на квартирний облік, як стверджує позивач, вона вже могла б отримати квартиру.

В обґрунтування позовної заяви позивач, посилаючись на положення ст.47 Конституції України, п.3 ст.34 Житлового кодексу УРСР, постанову Ради Міністрів Української PCP від 11 грудня 1984 р. N 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP», просить суд визнати протиправною бездіяльність Приморської районної адміністрації Одеської міської ради щодо не постановки ОСОБА_1 на квартирний облік, починаючи з 1994 року та зобов'язати Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради поставити ОСОБА_1 на квартирний облік, починаючи з 1994 року.

Аналіз вищевикладених обставин дає підстави суду вважати, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем пов'язані із правом позивача та членів його сім'ї у прийнятті на квартирний облік громадян, потребуючих поліпшення житлових умов та випливають з житлових відносин, тобто є однією із складових правовідносин із реалізації права на житло.

Відповідно до ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Розглянувши даний позов, суддя дійшов висновку, що існують підстави для відмови у відкритті провадження у даній адміністративній справі, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Стаття 4 КАС України в частині 1 пункту 1 дає визначення терміну "адміністративна справа", а саме, що це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

В свою чергу пунктом 2 частини 1 цієї ж статті визначено, що публічно-правовий спір - це спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що у порядку адміністративного судочинства захисту підлягають права та охоронювані законом інтереси осіб у сфері публічно-правових відносин, які є складовою частиною правових відносин, що виникають у суспільстві.

Суд зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб'єктного складу - участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як вже зазначено судом, позивач звернулась до адміністративного суду з позовом до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, направленим на поновлення, порушеного на її думку, відповідачем, права на перебування на квартирному обліку. Отже, цей позов поданий на поновлення прав позивача у сфері житлових відносин.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Саме на дану норму Конституції України посилається позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги.

Згідно з ч.2 Житлового кодексу Української РСР завданнями житлового законодавства Української РСР є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією СРСР і Конституцією Української РСР права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин.

В широкому розумінні житловими правовідносинами вважаються будь-які відносини, що складаються навколо спеціального об'єкта - житла.

Житлові спори - особливий різновид спорів, що торкаються житлових прав та інтересів громадян і організацій.

У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо).

Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб'єкта владних повноважень як відповідача. В свою чергу, той факт, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, не змінює правової природи спірних відносин, оскільки характер інтересу у спорі є приватноправовим, та жодним чином не публічно-правовим.

З аналізу наведених правових норм слідує висновок, що спори щодо зобов'язання взяти на квартирний облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки у такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права.

Зважаючи на вищевикладене, суддя дійшов висновку, що правовідносини, що склалися між сторонами в даній справі, є виключно цивільно-правовими, а відтак не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки в даному випадку наявний спір про право цивільне, а саме про визнання прав, свобод та охоронюваних законом інтересів, що виникають із житлових відносин.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 02.12.2014 року у справі №21-530а14, від 21.12.2016 року у справі №815/1277/14, від 02 березня 2016 року у справі № 6-14цс16, Верховним судом у постанові від 17.04.2018 року у справі №2-а/87/11 (провадження №11-97апп18).

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, спір, за вирішенням якого до суду звернулася ОСОБА_1, не стосується захисту прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, а стосується поновлення прав позивача у сфері житлових відносин і за правилами статті 19 ЦПК України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідач є органом місцевого самоврядування, а позивач - фізичною особою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином, зважаючи на викладене, Одеський окружний адміністративний суд не є судом, який "встановлений законом" при розгляді даної справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зважаючи на вищевикладене, суддя дійшов в висновку про відмову у відкритті провадження у даній адміністративній справі.

Одночасно суддя роз'яснює позивачу, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Разом з цим, суддя роз'яснює позивачу про її право звернутись із клопотанням про повернення суми сплаченого судового збору у порядку, визначеному п.3 ч.1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. п.1 ч.1 ст.170, 256, 294 КАС України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та про зобов'язання вчинити певні дії.

Суддя роз'яснює позивачу, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції місцевого суду в порядку цивільного судочинства.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її складання.

Ухвала набирає законної сили у строки, визначені ст.256 КАС України.

Суддя О.М. Соколенко