Справа № 814/224/18
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2018-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2018 р. № 814/224/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши у письмовому провадженні справу

за позовом:ОСОБА_1, АДРЕСА_1
до відповідача:Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034
про:визнання протиправним і скасування рішення відповідача від 11.08.2017 № Б-9376/6-17-СГ; зобов'язання відповідача вчинити певні дії,

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом, що містив вимоги:

визнати протиправними і скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (надалі - Управління або відповідач) № Б-9376/6-17-СГ від 11.08.2017 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність, в порядку безоплатної приватизації, земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства у межах Степківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області за рахунок земельної ділянки площею 8,9 га із загальної площі 50,0 га, яка надана у постійне користування ОСОБА_1 згідно з державним актом серії НОМЕР_2 від 16.11.1999 № 120;

зобов'язати Управління надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність, в порядку безоплатної приватизації, земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства у межах Степківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області за рахунок земельної ділянки площею 8,9 га із загальної площі 50,0 га, яка надана у постійне користування ОСОБА_1 згідно з державним актом серії НОМЕР_2 від 16.11.1999 № 120.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що відповідач безпідставно не розглянув по суті її клопотання.

У відзиві на позовну заяву (ар. с. 61-66) відповідач зазначив таке. Відповідно до затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 413 «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» (надалі - Постанова № 413) Стратегії удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, Управління 22.09.2017 видало наказ № 189, яким був затверджений перелік земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Миколаївської області, які можуть бути передані у власність громадянам України у ІV кварталі 2017 року. Відповідач вказав, що відмова позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою обумовлена положеннями Постанови № 413 і відповідає частині сьомій статті 118 Земельного кодексу України, оскільки зазначена позивачем у клопотанні земельна ділянка відсутня у переліку земельних ділянок, які можуть бути передані у власність громадянам України. Крім того, Управління зазначило, що позивач не позбавлений права на отримання бажаної земельної ділянки за умови формування за результатами аукціонів достатнього ліміту площі земельних ділянок для безоплатної приватизації на території Миколаївської області. Відповідач також вказав, що прийняття судом рішення про зобов'язання Управління надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення є недопустимим втручанням в діяльність органу виконавчої влади.

Позивач подала відповідь на відзив (арк. спр. 77-81), в якій вказала, що підзаконний нормативно-правовий акт - Постанова № 413 не може мати вищу юридичну силу за Конституцію України та Земельний кодекс України; доводи Управління про наявність підстав, передбачених частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, не відповідають дійсності. Також позивач, з посиланням на необхідність застосування принципу верховенства права, на практику Європейського суду з прав людини, рішення Конституційного Суду України, зазначила, що задоволення її вимоги про зобов'язання Управління надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою в даному випадку буде ефективним судовим захистом.

Дослідивши письмові докази, суд

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до Державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_2, що був виданий позивачу 16.11.1999 (надалі - державний акт), ОСОБА_1 користується земельною ділянкою площею 50 га, розташованою на території Степківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Земля була надана позивачу для ведення селянського фермерського господарства. Земельна ділянка, згідно з державним актом, складається з трьох частин, площі яких 16,9, 24,2, 8,9 га (арк. спр. 13).

27.06.2017 Управління отримало заяву позивача від 06.06.2017 про безоплатну передачу їй у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земельної ділянки площею 8,9 га, що перебуває у постійному користуванні ОСОБА_1 До заяви ОСОБА_1 додала: копію паспорта, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, графічний матеріал із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки, копію державного акта, викопіювання з кадастрової карти (плану) із зазначенням розміщення земельної ділянки (арк. спр. 36-39).

Листом від 11.08.2017 № Б-9376/6-17-СГ «Про розгляд заяви» (надалі - Лист, арк. спр. 11) Управління вказало, що земельна ділянка не входить до визначеного Управлінням переліку земельних ділянок, які можливо передати в межах норм безоплатної приватизації в ІІІ кварталі поточного року на території Миколаївської області. Враховуючи це, Управління, з посиланням на частину сьому статті 118 Земельного кодексу України, повідомило представника позивача про неможливість вирішення порушеного у зверненні питання у ІІІ кварталі 2017 року.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Відповідно до частини другої статті 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Як вказано у частині четвертій статті 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2 га.

Згідно з частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення зокрема особистого селянського господарства, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки та погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Суд констатує, що Управління не виконало обов'язок щодо розгляду клопотання позивача. Лист не є мотивованою відмовою у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, оскільки, виходячи з його змісту, відповідач клопотання позивача не розглянув, про що свідчать слова: «… Головне управління не вбачає за можливе вирішення порушеного у Вашому зверненні питання …».

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки, в порушення вимог Земельного кодексу України, у визначений строк не надав позивачу ані дозвіл на розроблення проекту землеустрою, ані мотивоване рішення про відмову у наданні такого дозволу. В зв'язку з цим суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання протиправним рішення відповідача про відмову у наданні дозволу задоволенню не підлягають.

У відзиві на позовну заяву Управління вказало, що позивач має право на отримання бажаної земельної ділянки «… за умови формування за результатами аукціонів достатнього ліміту площі земельних ділянок для безоплатної передачі …». На думку суду, це свідчить про те, що відповідач, в порушення норм Земельного кодексу України, намагається звузити обсяг прав позивача і діє всупереч вимог частини другої статті 19 Конституції України.

Стосовно доводів Управління про те, що ненадання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою ґрунтується на положеннях частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, суд зазначає таке. Як вказано вище, єдина законна підстава відмови у наданні дозволу - невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів тощо. У Листі не вказано, вимогам яких законів чи прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів не відповідає місце розташування земельної ділянки, про яку йдеться у клопотанні позивача.

Крім того, суд вважає за необхідне дати оцінку доводам Управління щодо обов'язковості врахування ним під час розгляду клопотання позивача положень Постанови № 413. У відзиві на позовну заяву Управління вказало, що Постановою № 413 «… змінено правила розпорядження земельними ресурсами, що належать державі, закріплено нормативи такого розпорядження та його цілі …».

Як вказано у частині першій статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель (стаття 4 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 5 Земельного кодексу України, земельне законодавство базується на таких принципах:

а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва;

б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави;

в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом;

г) забезпечення раціонального використання та охорони земель;

ґ) забезпечення гарантій прав на землю;

д) пріоритету вимог екологічної безпеки.

Згідно зі статтею 13 Земельного кодексу України, до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить:

а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом;

б) реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель;

в) викуп земельних ділянок для суспільних потреб у порядку, визначеному законом;

г) координація проведення земельної реформи;

ґ) розроблення і забезпечення виконання загальнодержавних програм використання та охорони земель;

д) організація ведення державного земельного кадастру, державного контролю за використанням і охороною земель та здійснення землеустрою;

е) встановлення порядку проведення моніторингу земель;

е-1) внесення до Верховної Ради України пропозицій щодо встановлення та зміни меж районів, міст;

є) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Виходячи з викладеного, суд дійшов таких висновків. По-перше, у Постанові № 413 відсутні посилання на норми Земельного кодексу України, в зв'язку з чим безпідставно вважати її нормативно-правовим актом, прийнятим відповідно до Земельного кодексу України. По-друге, її зміст у відповідній частині не відповідає завданням земельного законодавства, зокрема забезпеченню права на землю громадян. По-третє, встановлені Постановою № 413 умови та обмеження не відповідають принципам земельного законодавства, зокрема принципу забезпечення права власності на землю та принципу забезпечення гарантій прав на землю. По-четверте, порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений саме Земельним кодексом України і не може бути змінений постановою Кабінету Міністрів України.

Як вказано у статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Таким правовим актом в даному випадку є Земельний кодекс України.

Як вказано вище, підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Використане в цій нормі слово «лише», на думку суду, виключає можливість прийняття відповідачем рішення на основі адміністративного розсуду.

Накази Управління про визначення переліків земельних ділянок, які можливо передати в межах норм безоплатної приватизації, не належать до вказаних документів.

Крім того, суд при прийнятті рішення врахував той факт, що земельна ділянка, частину якої позивач просила передати їй у власність, перебуває у постійному користуванні позивача. Ця обставина, на думку суду, свідчить, по-перше, про відповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, по-друге, про те, що до припинення права постійного користування земельна ділянка не може бути надана іншій особі (в тому числі і згаданим у Листі учасникам антитерористичної операції).

Умови для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки визначені частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України: подання заяви (клопотання) із зазначенням цільового призначення земельної ділянки та її орієнтовних розмірів та графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Ці умови були виконані.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання судом бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії), суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Судовий збір розподіляється відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 2, 9, 19, 77, 139, 241-243, 246, 250, 255, 262, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код 39825404) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код 39825404), що була допущена під час розгляду заяви ОСОБА_1 від 06.06.2017 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, за межами населеного пункту, у межах Степківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, за рахунок земельної ділянки площею 8,9 га із загальної площі 50,0 га, яка надана у постійне користування ОСОБА_1, згідно з Державним актом на право постійного користування землею від 16.11.1999 серії НОМЕР_2.

3. Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, за межами населеного пункту, у межах Степківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, за рахунок земельної ділянки площею 8,9 га із загальної площі 50,0 га, яка надана у постійне користування ОСОБА_1, згідно з Державним актом на право постійного користування землею від 16.11.1999 серії НОМЕР_2.

4. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код 39825404) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в сумі 1409,60 грн. сплачений платіжною квитанцією від 24.01.2018 № 0.0.948630838.1.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна