Справа № 826/19066/16
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 квітня 2018 року № 826/19066/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., за участю секретаря судового засідання Скидан С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6
до третя особа: про Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Відділу (органу) приватизації житлового фонду Управління житлово - комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації скасування розпорядження, зобов'язання вчинити дії,

за участю:

позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6;

від позивача (ОСОБА_6) - ОСОБА_9;

від відповідачів - Вождаєнко Н.М.;

від відповідача (БТІ) - не з'явився;

від третьої особи - ОСОБА_11

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просять суд:

- визнати протиправним, недоцільним та таким, що порушує їх права та скасувати розпорядження (наказ) Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 12.12.2007 за № 9203;

- зобов'язати Відділ (орган) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації анулювати свідоцтво про право власності на житло, видане згідно з розпорядженням (наказом) від 12.12.2007 № 9203;

- зобов'язати Київське міське бюро технічної інвентаризації анулювати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що спірним розпорядженням останнім була передана у власність квартира АДРЕСА_1. Станом на 1995 рік фізичний знос будинку АДРЕСА_1 дорівнював 42 відсоткам. При цьому, рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 12.12.1987 № 1148 "Про відведення земельних ділянок підприємствам, установам та організаціям для будівництва об'єктів" будинок АДРЕСА_1 підлягав знесенню. Незважаючи на вказане рішення, рішенням Шевченківської районної ради у м. Києві від 31.10.2006 № 93 будинок АДРЕСА_1 передано до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва. Таким чином, позивачі вважають, що на момент приватизації вказаної квартири, будинок АДРЕСА_1 перебував у аварійному стані та підлягав знесенню, тому оскаржуване розпорядження є протиправним, недоцільним та таким, що порушує їх права. Також, позивачі зазначили, що наявність у сім'ї ОСОБА_6 частини квартири АДРЕСА_1 перешкоджає поліпшенню житлових умов багатодітної сім'ї, оскільки чоловік ОСОБА_12 - ОСОБА_8 не може скористатись своїм правом на отримання житла (у порядку житлової черги) за місцем роботи, а стан житлових умов та санітарно-технічний стан квартири в цілому не дозволяють батькам забезпечити належні умови проживання та виховання дітей.

Ухвалою суду від 23.01.2017 відкрито провадження в адміністративній справі № 826/19066/16.

Згідно ухвали суду від 22.09.2017 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Відділ опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації.

Відповідно до ухвали суду від 04.12.2017 адміністративну справу № 826/19066/16 прийнято до провадження судді Катющенка В.П.

Ухвалою, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати, у судовому засіданні 23.01.2018 замінено третю особу - Відділ опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації на Службу у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації.

14.02.2018 до суду надійшли пояснення Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, у яких останній зазначив, що підставою для приватизації квартири АДРЕСА_1 була особиста заява громадян.

Ухвалою, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати, у судовому засіданні 27.02.2018 Київське міське бюро технічної інвентаризації залучено до участі у справі в якості відповідача, виключивши останнього зі складу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

12.03.2018 до суду надійшов відзив на адміністративний позов від представника Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації Вождаєнко Н.М., у якому остання зазначила, що підставою для приватизації квартири АДРЕСА_1 була особиста заява позивачів, що свідчить про дотримання відповідачем чинної на час виникнення спірних правовідносин процедури передачі квартири у власність.

Позивачі та їх представники у судовому засіданні 17.04.2018 позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідачів - Відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації та Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації у судовому засіданні 17.04.2018 заперечувала проти позовних вимог та просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.

Представник відповідача - Київського міського бюро технічної інвентаризації у судове засідання 17.04.2018 не прибув, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник третьої особи у судовому засіданні 17.04.2018 поклався на розсуд суду при вирішенні даної адміністративної справи.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 17.04.2018 проголошено вступну та резолютивні частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

На підставі розпорядження від 12.12.2007 № 9203 Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією видано ОСОБА_1 та членам його сім'ї ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, площею 48,2 кв. м. - в рівних частках кожному.

На переконання позивачів, на момент приватизації указаної квартири, будинок АДРЕСА_1 перебував у незадовільному для проживання стані, що свідчить про порушення відповідачем процедури приватизації вказаної квартири.

Зазначені обставини сталі підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

За визначенням частини першої статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Частиною другою статті 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Позивачі у позовній заяві зазначили та наголошували у судовому засіданні, що на момент приватизації ними квартири АДРЕСА_1 перебував у аварійному стані, що, на їх думку, підтверджується довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації від 04.10.2016 № 12816, рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 12.12.1987 № 1148 "Про відведення земельних ділянок підприємствам, установам та організаціям для будівництва об'єктів" та актом обстеження умов проживання від 03.11.2016.

Дослідивши додані позивачем до матеріалів справи вказані документи, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 7 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів.

Пунктом 1 Положення про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 26.04.1984 N 189 (далі - Положення) передбачено, що жилі будинки державного і громадського житлового фонду підлягають плановому суцільному обстеженню з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам.

Згідно з пунктом 3 Положення обстеження стану жилих будинків провадиться інженерно-технічними працівниками житлово-експлуатаційних організацій за участю представників громадськості. У разі необхідності до обстеження жилих будинків залучаються фахівці проектних і науково-дослідних організацій та органів і закладів санітарно-епідеміологічної служби.

Якщо експлуатація будинків відомчого або громадського житлового фонду здійснюється безпосередньо відповідним підприємством, установою, організацією, то обстеження цих будинків за клопотанням такого підприємства, установи, організації здійснюється житлово-експлуатаційною організацією, визначеною виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до пунктів 4, 5 Положення на підставі матеріалів обстеження стану жилих будинків житлово-експлуатаційна організація визначає будинки, що відповідають санітарним і технічним вимогам, і складає про це відповідний акт, який затверджується керівником вказаної організації.

Якщо під час обстеження стану жилих будинків буде виявлено невідповідність санітарним і технічним вимогам цих будинків (жилих приміщень), яку можливо і доцільно усунути шляхом проведення капітального ремонту, житлово-експлуатаційна організація вирішує в установленому порядку питання про проведення такого ремонту.

В разі неможливості або недоцільності проведення капітального ремонту житлово-експлуатаційна організація вносить до виконкому районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів пропозицію про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає вказаним вимогам і є непридатним для проживання.

Пунктами 11, 12 Положення встановлено, що якщо жилий будинок (жиле приміщення) визнано виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів невідповідним санітарним і технічним вимогам та непридатним для проживання, виконком відповідної місцевої Ради вносить до виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів пропозицію про використання цього будинку (приміщення) в інших цілях або про знесення будинку.

При цьому додаються такі документи:

а) рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів про визнання жилого будинку (жилого приміщення) невідповідним санітарним і технічним вимогам та непридатним для проживання;

б) проект рішення виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів про дальше використання жилого будинку (жилого приміщення) або про знесення будинку.

При вирішенні питання щодо жилого будинку відомчого або громадського житлового фонду пропозиція погоджується з відповідним підприємством, установою, організацією. Про це, а також про причини непогодженості питання повідомляється виконавчий комітет обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів.

Виконавчий комітет обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів розглядає подані матеріали і приймає рішення про використання непридатного для проживання жилого будинку (жилого приміщення) в інших цілях або про знесення цього будинку.

Таким чином, діючим на момент виникнення спірних правовідносин законодавством було передбачено чітку процедуру визнання жилого будинку непридатним до проживання. Указана процедура діє і на час вирішення даної справи.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що виключно на підставі матеріалів обстеження стану жилих будинків та рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів про визнання жилого будинку (жилого приміщення) невідповідним санітарним і технічним вимогам та непридатним для проживання виконавчий комітет обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів приймає рішення про використання непридатного для проживання жилого будинку (жилого приміщення) в інших цілях або про знесення цього будинку.

Так, у матеріалах справи міститься рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 1148 від 01.12.1987 "Про відведення земельних ділянок підприємствам, установам та організаціям для будівництва об'єктів", згідно додатку № 6 якого відведено Київському механічному заводу додаткову земельну ділянку по вул. Черкаській, 7-9, дозволивши будівництво жилого будинку з вбудованим-прибудованим магазином та за умови відселення жителів указаних будинків (а.с. 35-37).

При цьому, ні вказане рішення, ні додаток 6 до вказаного рішення не містить висновків про придатність чи непридатність спірного будинку до проживання.

Крім того, зі змісту вказаного рішення вбачається, що останнє прийнято на підставі пропозиції головного архітектурно-планувального управління виконавчого комітету міськради, а не на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів про визнання жилого будинку АДРЕСА_1 таким, що не відповідає санітарним і технічним вимогам та непридатним для проживання.

З акта обстеження умов проживання від 03.11.2016, складеного Службою у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, вбачається, що будинок знаходиться в аварійному стані. Проте, вказана служба не є тим органом, до повноважень якого віднесено надання висновку про непридатність житлового будинку до проживання.

Крім того, інформацію про неодноразове проведення ремонту у квартирі занесено в даний акт зі слів батьків, й указаний акт складено 03.11.2016, що не може підтверджувати непридатність житлового будинку до проживання станом на час приватизації квартири, а саме: станом на 12.12.2007.

З акта обстеження технічного стану несучих та огороджувальних конструкцій від 02.02.2017 № 193/54, складеного Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація", вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 перебуває у задовільному стані, окрім конструкції даху, що знаходиться у незадовільному технічному стані.

Таким чином, акт від 02.02.2017 № 139/54 також не може свідчити про непридатність житлового будинку для проживання станом на час приватизації квартири, а саме: станом на 12.12.2007.

З огляду на зазначене вище Положення від 26.04.1984 N 189, судом не приймається до уваги й довідка Київського міського бюро технічної інвентаризації від 04.10.2016 (И-2016) про фізичний знос будинку № 7 по вул. Черкаській станом на 30.05.1995, який дорівнював 42 відсоткам, оскільки остання не є належним доказом непридатності житлового будинку до проживання.

Враховуючи наведене у сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивачів, покладених в основу обґрунтування позовних вимог.

Також, суд вважає необхідним роз'яснити позивачам, що наведеними вище нормами Житлового кодексу та Положення передбачено чітку процедуру визнання житлового будинку непридатним до проживання, дотримання якої буде належним способом захисту порушених прав позивачів.

Суд звертає увагу, що частиною першою статті 7 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму.

Таким чином, оскаржуване розпорядження відповідача про передачу позивачам у власність квартири за своєю правовою природою є актом індивідуальної дії, який за юридичними наслідками відноситься до актів, що констатують факти надання згоди, є виконаними в силу самого факту їх прийняття та вичерпують свою дію одночасно з їх прийняттям.

Враховуючи наведене, а також те, що позивачами було надано згоду на приватизацію квартири АДРЕСА_1, суд дійшов висновку, що оскаржуване розпорядження не порушує права останніх з підстав, викладених у позовній заяві.

Згідно частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (03190, АДРЕСА_1), ОСОБА_2 (03190, АДРЕСА_1), ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6 (03170, АДРЕСА_6) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.П. Катющенко