Справа № 804/826/19392/16
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2018-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого суддіЦарікової О.В.,
секретаря судового засіданняБезрученко К.В.,
позивача представника відповідача ОСОБА_3, Лепші М.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-
08 грудня 2016 року до Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про скасування рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 №538-16; зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути справу про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вона є громадянкою Російської Федерації та звернулася до відповідача з метою визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки має реальні та обґрунтовані побоювання адміністративного переслідування на території країни походження через свою громадянську позицію та політичні погляди. Відповідачем прийнято рішення від 27.10.2016 №538-16, за яким ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню судом з огляду на те, що під час його прийняття не було враховано всіх фактів та обставин, які дають підстави для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Відповідачем наданий відзив на адміністративний позов, в якому вказано, що при розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, детально вивчено матеріали особової справи шукача притулку, надано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження, а тому обґрунтовано та з урахуванням всіх обставин прийнято рішення від 27.10.2016 №538-16, яке є правомірним, а тому у суду відсутні підстави для його скасування.
За результатами розподілу справи автоматизованою системою документообігу, вказана справа передана на розгляд судді Царіковій О.В..
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.01.2018 справа прийнята до провадження. Розгляд адміністративної справи призначено за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено 20.02.2018 на 10:00.
В судовому засіданні 20.02.2018 оголошено перерву до 20.03.2018.
В судовому засіданні 20.03.2018 продовжено строк підготовчого засідання до 19.04.2018.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити адміністративний позов повністю.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти адміністративного позовних вимог, просив суд відмовити в його задоволенні повністю.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується закордонним паспортом серії НОМЕР_1 та паспортом громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_2.
14.04.2015 ОСОБА_3 звернулася із заявою - анкетою до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якій просила визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням від 27.10.2016 №538-16 позивачці відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 22.11.2016 №275 позивачку повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи оцінку спірному рішенню Державної міграційної служби України від 27.10.2016 № 538-16, суд виходить з такого.

Порядок регулювання відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як визначено у ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Приписами частин першої та другої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачці у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідача про відсутність стосовно заявниці умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд не погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з такого.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, слід зазначити, що заявник не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Позивач в якості причин виїзду з країни свого постійного проживання вказала, що не поділяє політику країни походження та засуджує її агресивну політику по відношенню до України, про що повідомляла відповідача в своїй анкеті та під час співбесід 03.07.2015 та 10.02.2016.

У зв'язку з такими своїми політичними переконаннями позивачка вважає, що на території Російської Федерації їй особисто та її родині загрожує небезпека, як фізична так і у формі адміністративного переслідування з боку державних органів.

Позивачка повідомляла відповідача про те, що вона та її чоловік займали активну громадянську позицію проти державної політики Росії, неодноразово отримували погрози на свою адресу через такі політичні погляди.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем надавалися відповідачу фотографії, на яких зображене їх з чоловіком авто з символікою України та написом «Я вимагаю вивести війська РФ з України», записи, які здійснював на своїй сторінці чоловік позивачки в соціальних мережах, а також осудливі коментарі з боку співгромадян під фото авто.

Також, позивачка повідомляла відповідачеві, що її чоловік, ОСОБА_7, брав активну участь у громадському житті в Російській Федерації, а у 2011 році спробував поборотися за мандат депутата Законодавчих зборів Санкт-Петербурга, де під час зустрічі з виборцями активно відстоював позицію незалежності держав одна від одної, за що він та члени родини в подальшому отримували погрози.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам слід ураховувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається з суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Як видно з додатку від 10.10.2016 до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач, посилаючись на п.80 Керівництва з процедури та критеріїв визначення статусу біженця вказав, що наявність інших політичних переконань ніж ті, які поділяє уряд, саме по собі не є підставою для клопотання про надання статусу біженця.

У той же час самим Управлінням у справах біженців Головного управління ДМС України в м.Києві у додатку до висновку від 10.10.2016 вказано протилежне, а саме: «З відкритих інтернет джерел стало відомо:

Генеральний секретар Всесвітньої організації проти тортур Джеральд Стейбок відмічає, що: «Защита прав, закрепленных Конституцией РФ является обязанностью государств и граждан. Печально, что сегодня в России реализация и защита прав воспринимается как неконституционная, антироссийская или подрывная деятельность. Намерение государства контролировать сообщения о нарушениях прав человека является новым способом ограничения критической мысли, что в последствии бесспорно приведет к тому, что грубые нарушения прав граждан будут оставаться без внимания" (http://www.rerworld.org.ru/docid/5656ccl84.html), доступ від 08.08.2016 року.

В доповіді міжнародної правозахисної організації - Amnesty International «Права людини в сучасному світі. 2014/15» вказується, що в Російській Федерації посилився широкомасштабний тиск на громадянське суспільство. Окремим особам та групам, чиї погляди відрізняються від загальноприйнятих, відмовляли в реалізації їх права на свободу вираження. Посилився контроль над інтернетом. В лютому 2015 року вступив у силу закон, який наділив прокуратуру повноваженнями віддавати розпорядження регулюючому органу -Роскомнадзору - про досудове блокування за передбачувані порушення. Деяких протестуючих та активістів громадянського суспільства визнали винними за підсумками несправедливих судових процесів, що мали політичне підґрунтя. Международная федерация за права человека, Россия. Первый приговор по закону о публичных мероприятиях: три года ОСОБА_9, два других активиста ожидают приговора, 14 декабря 2015, доступ по следующему адресу: ІНФОРМАЦІЯ_2».

На підставі вказаного Управління у справах біженців Головного управління ДМС України в м. Києві резюмує, що враховуючи інформацію по країні походження можна вважати, що дійсно в Російській Федерації є ризик піддатися переслідуванню і покаранню за вчинені дії по політичним переконанням.

За приписами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, суд доходить висновку про недоведеність відповідачем правомірності прийнятого рішення від 27.10.2016 №538-16 про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. В свою чергу, позивач через її публічні висловлювання щодо підтримки Революції Гідності, публічний осуд агресивної політики Росії, осуд окупації Російською Федерацією Криму та Донбасу, які мали місце та не спростовані відповідачем, може претендувати на отримання статусу біженця, оскільки зазначені висловлювання позивача є саме підставою побоювання стати жертвою переслідувань, пов'язане з однією з ознак, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме політичних поглядів.

Судом досліджено матеріали особової справи ОСОБА_3 №2015 KYIV 0089 та встановлено, що Департамент у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України неодноразово направляв до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві листи (від 22.01.2016 №8.5/313-16, від 08.09.2016 №8.5/5661-16) з метою доопрацювання особової справи ОСОБА_3, зазначаючи про поверхневість проведення співбесід із позивачкою та неповне дослідження обставин справи.

Так, зокрема, у листі від 08.09.2016 №8.5/5661-16) звернуто увагу керівництва ГУДМС у м. Києві на постійні грубі порушення спеціалістами профільного підрозділу по роботі з шукачами захисту строків розгляду та доопрацювання особових справ, що призводить до затягування процедури визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняття ДМС остаточного рішення у порушення термінів, передбачених Законом. Зокрема, лист ДСІОБГ про доопрацювання вказаної особової справи було направлено до ГУДМС у м. Києві 22.01.2016 із зазначенням необхідності виконання доопрацювання до 11.02.2016, співбесіду із заявницею проведено 10.02.2016, при цьому додаток до рекомендаційного висновку підготовлено лише 12.08.2016.

Також суд звертає увагу і на той факт, що до своєї заяви - анкети від 14.04.2015 позивачка внесла відомості про свою неповнолітню доньку - ОСОБА_11.

У відповідності до ч.1 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства у листі від 08.09.2016 №8.5/5661-16 вказано, що під час розгляду надісланих після доопрацювання матеріалів встановлено, що у додатку до висновку від 12.08.2016 ГУДМС у м.Києві неправомірно рекомендує ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту доньці заявниці - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на момент підготовки означеного висновку досягла повноліття.

Проте, як видно з матеріалів особової справи ОСОБА_3, жодного рішення стосовно доньки позивачки відповідачем взагалі прийнято не було.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині скасування рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 №538-16 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути справу про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає таке.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, застверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649.

У відповідності до п.6.6 Правил, у разі якщо згідно з рішенням суду, яке набрало законної сили, ДМС зобов'язана прийняти рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи повторно розглянути заяву особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідне рішення приймається ДМС протягом семи робочих днів з дня отримання такого рішення суду.

Пунктом 6.10. Правил передбачено, що у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ (додаток 28) про повторний розгляд заяви.

Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Повторний розгляд заяви здійснюється протягом одного місяця з дня надходження до територіального органу ДМС відповідного рішення.

За наведених обставин, з метою ефективного захисту прав позивачки, суд доходить висновку про необхідність зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути справу ОСОБА_3 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню судом.

У відповідності до ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Витрати, пов'язані з розглядом справи позивачем не заявлялись, а тому не стягуються з відповідача.

У відповідності до п. 14 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У зв'язку зі сплатою позивачем судового збору при поданні адміністративного позову, суд дійшов висновку про необхідність повернення помилково сплаченого судового збору у розмірі 1102 грн. 42 коп.

Керуючись ст.ст. 132, 139, 194, 242 - 246, 250, 255, 295Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9 м. Київ, 01001, і.к. 37508470) про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 №538-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути справу громадянки Російської Федерації ОСОБА_3 (№2015 KYIV 0089) про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повернути з Державного бюджету України помилково сплачений судовий збір за подання адміністративного позову громадянці Російської Федерації ОСОБА_3 у розмірі 1102 (одна тисяча сто дві) грн. 42 коп., сплачений згідно квитанцій №QS01 від 08.12.2016 та №QS01 від 08.12.2016, оригінали яких містяться в матеріалах справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 02 травня 2018 року.

Суддя О.В. Царікова