Справа № 826/11717/17
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2018-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 травня 2018 року № 826/11717/17

Окружний адміністративний суд м.Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Громадської ради доброчесності

третя особа Вища кваліфікаційна комісія суддів України

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Громадської ради доброчесності, третя особа Вища кваліфікаційна комісія суддів, в якому просила визнати незаконним дії відповідача по створенню, поширенню, використанню та зберіганню інформації, яка міститься в у Висновку про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду Іванової Л.Б. критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадською радою доброчесності 01.05.2017 (із технічними виправленнями відповідно до рішення Ради від 08.06.2017) та про зобов'язання відповідача вилучити зазначений Висновок шляхом його відкликання з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та знищення з електронних ресурсів (сайту) Громадської ради доброчесності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відомості щодо Позивачки, викладені у висновку про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду Іванової Лариси Броніславівни критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженому Відповідачем 01 травня 2017 року, не є достовірними, не відповідають ознакам повноти та об'єктивності.

Під час підготовчого провадження представник позивачки повністю підтримав позовні вимоги.

Відповідач відзив на адміністративний позов не надав, уповноважені представники в судове засідання не з'явилися, заперечень проти адміністративного позову не наводили.

Ухвалою суду до участі у справі як третя особа без самостійних вимог на стороні Відповідача залучена Вища кваліфікаційна комісія суддів України. Під час підготовчого провадження третьою особою надані пояснення по суті позовних вимог, на запит суду надані докази, необхідні для розгляду справи - копія суддівського досьє кандидата на посаду судді Верховного Суду Іванової Лариси Броніславівни.

До початку судового засідання представником позивачки подане клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні. Оскільки учасники справи в судове засідання не з'явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, потреб заслуховувати свідків чи експертів немає, суд розглядає справу у письмовому провадженні.

З матеріалів справи вбачається, що 09.12.2016 ОСОБА_1 подала заяву до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про проведення щодо неї кваліфікаційного оцінювання для участі у конкурсі на посаду судді касаційного господарського суду за спеціальною процедурою призначення, оголошеного рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 07.11.2016, та за результатами конкурсу рекомендувати її для призначення на вакантну посаду судді Касаційного господарського суду.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20.12.2016 № 204/вс-16 Позивачка ОСОБА_1 серед інших кандидатів допущена до участі у конкурсі на посаду судді касаційного господарського суду у складі Верховного суду.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 07.02.2017 № 9/вс-17 встановлено, що за результатами спеціальної перевірки не отримано інформації, що могла б свідчити про невідповідність установленим вимогам до кандидатів на посаду судді Верховного Суду, а тому позивачка допущена до проходження кваліфікаційного оцінювання.

16.02.2017 ОСОБА_1 склала анонімне письмове тестування.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 17.07.2017 № 197/вс-17 задоволена заява ОСОБА_1 та припинена її участь у конкурсі на посаду судді Касаційного господарського суду у складі Верховного суду.

Під час проходження конкурсу на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_1. пройшла спеціальну перевірку та тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей.

01.05.2017 Громадською радою доброчесності затверджений Висновок про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду Іванової Лариси Броніславівни критеріям доброчесності та професійної етики.

Зазначений Висновок разом з додатками надійшов до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України 03.05.2017 (вх. № 21еп-595/17).

В подальшому у Висновку були зроблені технічні виправлення відповідно до рішення Громадської ради доброчесності від 08.06.2017.

Висновок із виправленнями надійшов до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України 09.06.2017 (вх. № 21еп-859/17).

З наданих третьою особою доказів вбачається, що Висновок про невідповідність кандидата на посаду суді Верховного Суду Іванової Лариси Броніславівни критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений Громадською радою доброчесності 01.05.2017, та такий же Висновок із технічними виправленнями відповідно до рішення Ради від 08.06.2017, міститься в томі-ІІ Суддівського досьє № 000082 ОСОБА_1 та ІІ тому Досьє кандидата на посаду судді № 32 дпс-801/16 ОСОБА_1, які знаходяться у Вищій кваліфікаційній комісії суддів України.

Також цей Висновок розміщений на сайті Громадської ради доброчесності за електронною адресою https://grd.gov.ua і продовжує там знаходитися на момент розгляду цієї справи судом.

Позивачка вважає, що інформація у Висновку викладена Відповідачем щодо неї неточно, недостовірно, упереджено, що шкодить її репутації та перешкоджає подальшій професійній діяльності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про процесуальний статус Відповідача у справі суд дійшов висновку, що позивачка вірно визначила Громадську раду доброчесності як відповідача у спірних відносинах.

Так, відповідно до частини 1 статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Цим же Законом передбачено, що у разі, якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила невідповідність кандидата на посаду суддів критеріям доброчесності та професійної етики, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами (частина 1 стаття 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів).

Отже, затвердження щодо позивачки негативного Висновку Громадською радою доброчесності створило для ОСОБА_1 негативні наслідки у вигляді суттєвого ускладнення процедури подальшої участі в конкурсі.

Висновок Громадської ради доброчесності (за його наявності) повинен міститися в суддівському досьє (частина 4 статті 85 цього ж Закону).

З наведеного вбачається, що Відповідач бере участь у процесі формування суддівського корпусу його рішення безпосередньо впливають на суддівську кар'єру.

Таким чином, діяльність відповідача відповідає ознакам владної управлінської діяльності.

Відповідно до статті пунктів 7, 9 частини 1 статті 4, частини 3 статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України позивачем зазначено в позовній заяві відповідачем Громадську раду доброчесності. Відсутність у Громадської ради доброчесності статусу юридичної особи не є перешкодою для її участі в адміністративному процесі як відповідача, як це випливає з припису частини 3 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України.

В тексті Висновку неодноразово зазначається термін «інформація» щодо викладених в ньому даних.

Відповідно до частини 6 статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Громадська рада доброчесності, серед іншого, збирає, перевіряє та аналізує інформацією щодо судді (кандидата на посаду судді), надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата посаду судді), має право створити інформацій портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності судді).

В Регламенті Громадської ради доброчесності також зазначається, що остання сприяє Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання шляхом надання інформації про них або висновків про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) цим критеріям (частина 2 статті 3); колегія Ради організовує збір, перевірку та аналіз інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) членами Ради, які входять до колегії (пункт 3 статті 12); за результатами аналізу та (або) перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності, якщо визнає достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку (пункт 1 частини 1 статті 19).

Закон України «Про інформацію» визначає, що інформацією є будь-які відомості або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1).

Відповідно до частини 1 статті 11 цього ж Закону інформацією про фізичну особу (персональними даними) є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1).

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про інформацію» передбачено, що основними принципами інформаційних відносин, серед іншого, є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання і захисту інформації; захищеність від втручання в особисте та сімейне життя особи тощо.

Вимоги щодо достовірності інформації містяться також в Регламенті Громадської ради доброчесності (пункт 1 частини 1 статті 19).

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (із змінами та доповненнями).

Зазначений Закон визначає як публічну інформацію відображену та задокументовану будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформацію, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом (частина 1 статті 1).

Відповідно до частин и 2 статті 1 цього ж Закону публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, наявна в суддівському досьє інформація, в тому числі Висновок Громадської ради доброчесності, доступна для використання та може бути врахована Вищою кваліфікаційною комісією суддів України при виконанні своїх обов'язків, зокрема, при здійсненні оцінювання судді, а також іншими особами у випадках, передбачених Законом.

Висновок Громадської ради доброчесності стосовно Позивачки розміщений на сайті Громадської ради доброчесності у вільному доступі без будь-яких обмежень.

Виходячи з положень статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», наведених вище норм Законів України «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації», Регламенту Громадської ради доброчесності, суд вважає, що реалізація Відповідачем визначеної Законом мети діяльності, а саме - сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання, - може відбуватися шляхом збору, оцінки та використання інформації щодо особи судді/ кандидата на посаду судді з дотриманням вимог щодо достовірності такої інформації, її повноти та за умови об'єктивної оцінки отриманих відомостей.

Так, у статті 20 Регламенту Громадської ради доброчесності зафіксовано, що Член Ради, отримавши завдання щодо збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), або з власної ініціативи проводить збір такої інформації.

З метою збору інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради: 1) організовує пошук інформації на інформаційному порталі Ради, в інших джерелах в Інтернеті; 2) організовує пошук інформації у кореспонденції Ради; 3) організовує пошук інформації у відкритих державних реєстрах; 4) здійснює інші дії відповідно до рекомендованого алгоритму збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), а також додаткові дії, які вважає необхідними.

Згідно зі статтею 21 Регламенту Громадської ради доброчесності перевірка інформації про суддю (кандидатів на посаду судді) проводиться з метою оцінки її достовірності. З метою перевірки інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради, зокрема: 1) з'ясовує і оцінює надійність джерела інформації; 2) порівнює інформацію з різних джерел; 3) робить необхідні запити на доступ до публічної інформації; 4) звертається за консультаціями до осіб, які можуть надати експертну допомогу; 5) звертається за додатковою інформацією до очевидців; 6) здійснює інші дії відповідно до рекомендованого алгоритму збору, перевірки та аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді), а також інші дії, які вважає необхідними.

Аналіз інформації про суддю (кандидатів на посаду судді) проводиться з метою визначення релевантності інформації для цілей кваліфікаційного оцінювання та підготовки проекту рішення або висновку Ради щодо судді (кандидата на посаду судді).

Під час аналізу інформації про суддю (кандидата на посаду судді) член Ради, зокрема: 1) оцінює інформацію під кутом зору критеріїв доброчесності та професійної етики; 2) відкидає інформацію, яка є вочевидь недостовірною, або якщо її джерела не викликають довіру; 3) визначає зміст проекту рішення або висновку.

Положеннями частини 1 статті 19 Регламенту Громадської ради доброчесності визначено, що за результатами аналізу та (або) перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності, якщо визнає, зокрема: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку (частини 2 статті 19 Регламенту Громадської ради доброчесності).

З матеріалів справи вбачається, що у Висновку про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду Іванової Л.Б. критеріям доброчесності та професійної етики Громадська рада доброчесності виявила дані, які дали підстави їй для висновку про невідповідність Кандидата критеріям доброчесності та професійної етики.

Щодо таких підстав судом встановлене наступне.

Відповідач зазначив про невідповідність способу життя сім'ї Позивачки задекларованим доходам.

У Висновку Відповідачем наведений перелік нерухомого майна (квартири, земельні ділянки та недобудований будинок), придбаного родиною Позивачки починаючи з 1997 року, також 2 автомобіля, придбаними в 2002 та 2011 роках. Зазначені відомості отримані Відповідачем з електронних декларацій Позивачки за 2015 та 2016 рік, а також з досьє кандидата.

При цьому Відповідачем зроблений висновок про витрати сім'ї ОСОБА_1 на придбання цього майна приблизно 259 тис. доларів США.

З рішення про виправлення описок і надання інформації на доповнення до Висновку про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду Іванової Лариси Броніславівни критеріям доброчесності та професійної етики, яке затверджено Громадською радою доброчесності 08.05.2017, вбачається, що обвинувачення в невідповідності способу життя сім'ї кандидата задекларованим доходам включало обґрунтовані сумніви у здатності придбати за легальні доходи коштовне майно за задекларованими кандидатом цінами та нездатність утримувати нерухомість і водночас здійснювати по дві закордонних подорожі на рік разом з чоловіком, утримувати 2 автомобіля та інше.

З приводу підстав отримання майна та його вартості на момент придбання Позивачкою під час конкурсу на посаду судді Верховного Суду Вищій кваліфікаційній комісії суддів України надавалися письмові пояснення та копії документів.

При цьому в жодному з цих документів не зазначається ціна майна в іноземній валюті, в тому числі і в доларах США. Вартість майна зазначена в національній валюті України - гривні.

Відповідно до частини 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютний контроль» від 19.02.1993 № 15-93 (із змінами та доповненнями) валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

У Висновку Громадської ради доброчесності не наведено ані посилань на законодавство України, ані інших підстав чи мети для визначення вартості майна, яке знаходиться на території України, в іноземній валюті і застосування для оцінки вартості такого майна курсу іноземної валюти до національної валюти України.

Також суд вважає, що зазначення у Висновку Громадською радою доброчесності вартості майна приблизно, без наведення точних відомостей суперечить положенням Закону України «Про інформацію» щодо достовірності та повноти інформації як принципу інформаційних відносин; а також обов'язку надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, передбаченого частиною 6 статті 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

На спростування висновку Відповідача про сумніви щодо можливості легального придбання, а також здатності утримувати майно та здійснювати закордонні поїздки свідчать наявні в матеріалах справи докази, які надані Вищої кваліфікаційної комісією суддів України.

Так, в матеріалах досьє кандидата на посаду судді № 32 дпс-801/16 ОСОБА_1, а також в матеріалах суддівського досьє №000082 ОСОБА_1 документи, які свідчать, що Позивачка регулярно відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про очищення влади», Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», подавала декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, декларації родинних зв'язків за 2011-2015 роки та за 2012-2016 роки, декларації доброчесності за 2015 та 2016 роки.

Відповідно листа Національного антикорупційного бюро України від 23.01.2017 року № 01-178/2665, скерованого на адресу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, інформація про майно, в тому числі нерухоме, транспортні засоби, фінансові операції, витрати, пов'язані з поїздками за кордон як Позивачки, так і членів її сім'ї та їх родичів. Зазначений лист не містить інформації про невідповідність майна та витрат задекларованим доходам Позивачки та членів її сім'ї.

Державною податковою інспекцією у Оболонському районі м. Києва 03.02.2015 складений Висновок про результати перевірки відомостей, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 5 Закону України «Про очищення влади» (№ 482/2654-17-03), в якому зазначається, що у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2013 рік вказано достовірні відомості щодо наявності майна (майнових прав), набутого ОСОБА_1 за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади», які відповідають наявні податковій інформації про майно (майнові права) ОСОБА_1 Також перевіркою встановлено, що вартість майна (майнових прав), вказаного ОСОБА_1 у зазначеній декларації, набутого ОСОБА_1 за час перебування на зазначених вище посадах, відповідає наявній податковій інформації про доходи, отримані ОСОБА_1 із законних джерел.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» від 14.10.2014 № 1698-VII (із змінами та доповненнями) Національне антикорупційне бюро України є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових. Завданням Національного бюро є протидія кримінальним корупційним правопорушенням, які вчинені вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та становлять загрозу національній безпеці.

Пунктом 20 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563 (із змінами та доповненнями) передбачено, що ДФС у порядку, визначеному Мінфіном, проводить перевірку достовірності відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та/або відповідності вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації, складеної в повному обсязі за формою, що встановлена Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", за минулий рік, поданій особою, яка підлягає перевірці, набутого (набутих) за час перебування на посадах, зазначених у пунктах 1 - 10 частини першої статті 2 Закону, доходам, отриманим із законних джерел.

Виходячи з цього, в матеріалах справи наявні допустимі письмові докази, які спростовують Висновок громадської ради доброчесності в частині невідповідності способу життя сім'ї Позивачки задекларованим доходам.

У Висновку Громадської ради доброчесності в цій частині наведені відомості щодо майна та статків члена сім'ї Позивачки, які позначені в самому Висновку як такі, що не включаються в розрахунок. Тобто, Відповідачем до Висновку включена інформація, яка не має відношення до суджень щодо кандидата, але використання слів «елітну» щодо опису нерухомості повинно сприйматися негативно по відношенню до самої Позивачки. Зазначене свідчить, що Висновок Громадської ради доброчесності в цій частині не відповідає вимогам щодо обгрунтованості, як це передбачено пунктом 3 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо обману громадськості, який полягав у наданні журналістам недостовірних відомостей про роботу за кордоном з отриманням валюти.

На думку Відповідача повідомлення Позивачкою журналістам про перебування та роботу в Сибіру та за кордоном впродовж 10 років було зроблено з метою приховати «джерела набуття розкішного будинку в закритому котеджному містечку», вартість якого складає від 270 до 511 тис. доларів США в залежності від циклу будівництва.

В матеріалах справи наявні письмові пояснення Позивачки, надані вищій кваліфікаційній комісії суддів України 10.05.2017 (вх. № 772), 08.06.2017 (вх. № 110) та 11.07.2017 (вх. № 1215).

В зазначених поясненнях Позивачкою наведені доводи на спростування Висновків громадської ради доброчесності щодо коштів, отриманих за часів перебування разом з чоловіком у місці його військової служби в Сибіру та Німеччини, з яких вбачається, що перебування в цих місцях відбувалося з 1983 по 1992 роки, тобто 9 років для Позивачки та трохи менше 10 років для її чоловіка.

Щодо доходів, отриманих за цей період, Позивачкою наведені відомості, відповідно до яких в цей період статки сім'ї складалися із заробітної плати мужа, які були досить високими, враховуючи підвищені коефіцієнти за службу в Сибіру та враховуючи посади начальника цеха великого авіаремонтного заводу в Німеччині, а також заробіток Позивачки при роботі не за фахом. За твердженням позивачки, за цей період їм вдалося накопичити доволі велику суму коштів, достатню для придбання майна.

Висновок Громадської ради доброчесності щодо доходів Позивачки та її родини в цей період не підтверджений жодними документами, а ґрунтується на твердженні про мізерність заробітків офіцерів радянських військ, достатніх для придбання після 5 або навіть 10 років служби автомобіля «Жигулі» як максимального результату.

Відповідно до статті 19 Регламенту Громадської ради доброчесності за результатами аналізу та (або) перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

Частиною 2 цієї ж статті Регламенту передбачено, що у висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

В обґрунтування Висновку в цій частині Громадська рада доброчесності додала фото незавершених будівництвом будинків, один з яких належить чоловіку Позивачки, та навела посилання на скріншот з передачі «Народна прокуратура».

Враховуючи зазначені вище висновки компетентних державних органів (ДПІ у Оболонському районі м. Києва, Національного антикорупційного бюро України) про підтвердження достовірності задекларованого майна та джерел його походження, а також відсутність заперечень Відповідача проти доводів Позивачки, викладених в адміністративному позові, суд вважає Висновок Громадської ради доброчесності в цій частині також недостовірним.

Висновок про неетичну поведінку позивачки, яка полягала в коментуванні перспектив кримінального провадження під час розгляду господарської справи.

В обґрунтування висновку про неетичну поведінку Відповідач зазначає про те, що 13.12.2016 в судовому засіданні представник сторони, заперечуючи проти заявленого Позивачці відводу висловив свою думку стосовно обвинувачення особи в кримінальному злочині і зазначив, що в кримінальній справі буде виправдувальний вирок. При цьому, за твердженням Відповідача, Позивачка не лише ге вжила жодних заходів щодо припинення стороною коментарів стосовно іншої справи до винесення вироку, а ще й взяла участь в дискусії та схвально висловилася пропозицію захисту у кримінальній справі, в якій участі не брала. Надання оцінок та прогнозів щодо перспектив кримінального провадження суддею іншого суду не відповідає пунктом 4.6, 5.5, 6.6 правил поведінки судді.

В поясненнях, наданих Позивачкою Вищій кваліфікаційній комісії суддів України 10.05.2017 (вх. № 772), копія яких міститься в матеріалах справи, зазначається, що висновок Відповідача в цій частині не відповідає дійсності, оскільки фразі головуючого судді, хоча й звучить у відеозапису нерозбірливо, але звучить як «я теж так вважаю». У Висновку Громадської ради доброчесності фраза відтворена не з відеозапису, а з письмового повідомлення учасника процесу - представника сторони у справі, яка програла справу, і на думку Позивачки є проявом помсти. Викладені в звернені обставини Відповідачем самостійно перевірені не були.

Дослідивши наведені у Висновку посилання на відеозапис, суд вважає, що дійсно вислів головуючого судді, про який Відповідач стверджує як коментар стосовно іншої кримінальної справи, звучить не розбірливо.

Частиною 1 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 4 статті 159 КАС України неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (частина 3 статті 79 КАС України).

Відповідач відзив на позов не подавав, заперечень проти доводів позивача не висловлював, доказів на спростування викладених в позовній заяві та поясненнях позивача обставин не надавав, про існування поважних причин, які б перешкоджали надати відзив на позов, докази на підтвердження достовірності наведеної у Висновку інформації, Відповідачем суду не повідомлено.

За таких обставин суд погоджується з доводами позивача про недостовірність інформації, викладеної у Висновку Громадської ради доброчесності щодо неетичної поведінки під час відправлення правосуддя.

Висновок про втручання в здійснення правосуддя іншим суддею за його офіційним повідомленням і неповідомлення про це в декларації доброчесності ґрунтується на повідомленні колишнього судді Господарського суду м. Києва.

Як вбачається із змісту Висновку Громадської ради доброчесності, в цій частині доводи відповідача зводяться к цитуванню двох абзаців із звернення особи до Громадської ради доброчесності.

З матеріалів справи не вбачається і Відповідачем не доведено, що зазначена інформація проходила аналіз, перевірку достовірності, як того вимагає Регламент Громадської ради доброчесності (статті 18, 19, 20).

На спростування викладеної у Висновку Громадської ради доброчесності інформації в цій частині Позивакою зазначено, що розподіл справ, які залишилися не розглянутими суддею, переведеними на роботу до суду апеляційної інстанції, входив до її функціональних обов'язків як заступник голови суду і відбувалося відповідно до чинного на той час Закону України «Про судоустрій України», наказів голови суду.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про судоустрій України» (в редакції, чинній на час перебування Позивачки на посаді Заступника Голови Господарського суду м. Києва) голова місцевого суду має заступника (заступників). Заступник голови місцевого суду відповідно до визначених головою суду обов'язків бере участь в організації діяльності суду. У разі відсутності голови суду виконання його обов'язків здійснюється відповідно до встановленого ним розподілу обов'язків щодо організації діяльності суду.

В матеріалах досьє кандидата на посаду судді Іванової Л.Б. № 32 дпс-801/16, копія якого додана до справи Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, міститься копії наказів Голови Господарського суду міста Києва № 8 від 05.05.2004, № 1 від 23.03.2005 та додатку до нього які регулювали порядок розподілу справ між суддями Господарського суду м. Києва, копії скарг ТОВ «СПЕЦ» № 19-ю від 03.02.2006 та звернення народного депутата України до Голови кваліфікаційної комісії суддів господарських судів України № 22 від 06.02.2006, доручення Кваліфікаційної комісії суддів господарських судів України від 13.02.2006 Голові Господарського суду м. Києва про проведення перевірки викладених у скарзі та зверненні відомостей, розпорядження Голови Господарського суду м. Києва від 22.02.2006р. № 6 про проведення службової перевірки, яким проведення перевірки доручено Заступнику Голови ОСОБА_1, розпорядження Заступника Голови Господарського суду м. Києва від 09.03.2006 № 2 про створення комісії для розгляду зазначених вище скарг та звернення, розпорядження Кваліфікаційної комісії суддів господарських судів України від 12.04.2006 по створенню комісії по перевірці зазначених вище обставин.

З копії постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2011 у справі № 22-а-42704/08, яка міститься в матеріалах досьє кандидата на посаду судді, вбачається, що в задоволені позовних вимог судді, щодо дій якого здійснювалася перевірка та звернення якого в подальшому стало підставою для висновку Громадської ради доброчесності про втручання Позивачкою в діяльність іншого судді, відмовлено. Судом апеляційної інстанції встановлено, зокрема, що Позивачка діяла в межах повноважень, наданих законом; порушень в діях заступника голови Господарського суду м. Києва судом не встановлено.

Наведене свідчить про недостовірність інформації, викладеної у Висновку Громадської ради доброчесності, про втручання Позивачки в здійснення правосуддя іншим суддею. Як наслідок, підстав для висновку про приховування в декларації доброчесності цієї інформації, також немає.

Конфлікт інтересів, який полягав в неоднократному розгляді Позивачкою справ за участю підприємств НАК «Нафтогаз України», коли її син працював в НАК «Нафтогаз України» на посаді юриста, а також касаційний перегляд справ, пов'язаних з періодом роботи сина в НАК Нафтогаз також визначений Відповідачем як підстава для висновку про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду Іванової Л.Б. критеріям доброчесності та професійної етики.

З посиланням на матеріали досьє Позивачки як кандидата на посаду судді Відповідач зазначає, що до 2012 року син Позивачки працював на посаді юриста в НАК «Нафтогаз України». При цьому Відповідачем знайдено щонайменше 7 рішень, які були ухвалені Позивачкою у складі колегії під час касаційного розгляду справ за участю НАК «Нафтогаз України» або її філій, при цьому чотири з них (від 26.03.2012, два від 07.12.2011, від 14.06.2011) безпосередньо стосуються періоду роботи сина в цій компанії, решта три - перегляду рішень нижчестоящих інстанцій, ухвалених за часів роботи сина в НАК «Нафтогаз України».

На цій підставі Відповідачем зроблений висновок про порушення позивачем п. 2.5 Бангалорських принципів, відповідно до якого суддя повинен взяти самовідвід від участі в будь-якому процесі, коли для нього неможливе винесення неупередженого рішення у справі або коли сторонньому спостерігачеві може видатися, що суддя не здатен винести неупередженого рішення. До числа таких справ, серед іншого, Відповідач визначив випадки, коли: … (с) Суддя або хтось із членів сім'ї судді матеріально зацікавлений у результаті розгляду справи». Цей же факт Відповідач розцінює як ймовірне порушення Позивачкою діючих на той час вимог антикорупційного законодавства.

Заперечуючи такий висновок Відповідача, Позивачка 10.05.2017 надала до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України пояснення (вх. 772), в яких зазначила, що її син дійсно працював з 08.07.2009 по 25.01.2012 у відділі правового забезпечення договірної роботи та управлінні договірної роботи Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України». Судові рішення у справах, які зазначив відповідач у Висновку, стосується справ №42/197, 27-15/189-10-5457,Ф 15/062-11, 05/2264, 5011-35/9070-2012, стороною в яких були Дочірня компанія «Газ України» та Дочірня компанія «Укртрансгаз», з якими син кандидата в трудових відносинах не перебував, які є самостійними юридичними особами, мають власну штатну структуру та самостійні юридичні відділи.

На підтвердження своїх доводів Позивачкою до матеріалів суддівського досьє додані копія трудової книжки сина, а також копії судових рішень у зазначених вище справах.

З трудової книжки сина Позивачки, копія якої додана до матеріалів досьє кандидата на посаду судді і міститься в матеріалах справи, вбачається, що син Позивачки дійсно працював на посаді юрисконсульта Відділу правового забезпечення договірної роботи (в подальшому - Управління договірної роботи Юридичного департаменту) Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з 08.07.2009 до 25.02.2012.

В матеріалах досьє кандидата на посаду судді, копія якого додана до справи Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, додані копії судових рішень, прийнятих колегією суддів за участю Позивачки, а саме: постанови Вищого господарського суду України від 07.12.2011 у справі № 27-15/189-10-5457 за позовом ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» до ВАТ «Одеський припортовий завод» про стягнення суми, від 07.12.2011 № 15/062-11 за позовом ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» до Комунального підприємства «Виробниче управління житлово-комунального господарства» про стягнення суми, від 14.06.2011 у справі № 05/2264 за позовом Селянського (фермерського) господарства «Черевко» до Дочірньої компанії «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз Укрїани» в особі Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз» про стягнення суми, від 28.03.2012 у справі № 42/197 за позовом Публічного акціонерного товариства «Азот» до Дочірньої компанії «Газ України» НАК «Нафтогаз України» про визнання договору недійсним, від 13.02.2013 у справі № 5011-35/9070-2012 за позовом ТОВ «Ніжинтепломережа» до Дочірньої компанії «Газ України» НАК «Нафтогаз України» про визнання договору укладеним. З тексту зазначених судових рішень вбачається, що НАК «Нафтогаз України» не було учасником зазначених справ, син Позивачки не брав участь в судових засіданнях і не представляв інтереси жодної із сторін в цих справах.

З копії постанови Вищого господарського суду України від 05.12.2012 у справі №5019/1367/12 за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна та НАК «Нафтогаз України» до ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України», Київського апеляційного господарського суду про визнання недійсним договору вбачається, що рішення місцевого господарського суду у цій справі були прийняте 03.09.2012, тобто більше ніж через півроку після припинення трудових відносин між сином Позивачки та НАК «Нафтогаз України». Про участь сина Позивачки в якості представника сторін в цій справі відомості таких відсутні.

Інші судові рішення, на які посилається Відповідач в своєму Висновку як на підставі тверджень про конфлікт інтересів, були ухвалені Вищим господарським судом України 13.12.2013 та 21.08.2013, як це зазначено в самому Висновку Громадської ради доброчесності, тобто вже після звільнення сина Відповідачки з роботи в НАК «Нафтогаз України».

Відповідно до частин и 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» від 07.04.2011 № 3206-VI, в редакції, чинній в 2011-2012 роках, визначав конфлікт інтересів як «суперечність між особистими інтересами особи та її службовими повноваженнями, наявність якої може вплинути на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, а також на вчинення чи невчинення дій під час виконання наданих їй службових повноважень».

Жодних доказів на підтвердження на підтвердження такої суперечності і, як наслідок, конфлікту інтересів до матеріалів справи не надано. Посилання на такі докази у Висновку Громадської ради доброчесності відсутні.

За таких обставин суд погоджується з доводами позивача про необґрунтованість Висновку Відповідача в цій частині і недостовірність інформації про наявність конфлікту інтересів.

В рішенні Громадської ради доброчесності від 08.05.2017 про виправлення описок і надання інформації на доповнення до Висновку про невідповідність Позивачку критеріям доброчесності та професійної етики зазначено, що інша інформація наведена Відповідачем у Висновку виключно як додаткова, яка підлягає перевірці.

Проте, така інформація відповідно до вимог Законів України «Про інформація» та «Про доступ до публічної інформації» також повинна відповідати вимогам достовірності та повноти.

В порушення приписів статей 9, 77, 79 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем не надано жодних доказів на спростування заперечень позивача, наведених в поясненнях на Висновок Громадської ради доброчесності, які містяться в матеріалах досьє кандидата.

Так, відповідачем не спростовані твердження Позивачки про те, що дружина її брата під час роботи в Господарському суді міста Києва на посаді радника не здійснювала підприємницьку діяльність. Щодо самого факту роботи на цій посаді, то з цього приводу Відповідач сам у Висновку зазначає, що чинним на той час законодавством України жодних перешкод для зайняття такої посади не було.

Щодо сумнівів в законності приватизації земельних ділянок, в порушення приписів статей 19, 21 Регламенту Громадської ради доброчесності Відповідач не надав та навіть не послався на обставини, які б доводили обґрунтованість таких сумнівів. Натомість, Позивачкою до матеріалів досьє кандидата з цього приводу надані ґрунтовні пояснення та документи на їх підтвердження. Як зазначалося вище, компетентні державні органи (НАБУ та ДПІ у Оболонському районі м. Києва), до повноважень яких в силу зазначених вище приписів законодавства, відноситься перевірки відомостей щодо майнового стану Позивачки та членів її сім'ї, під час спецперевірки та перевірки на виконання приписів Закону України «Про очищення влади» підтвердили законність отримання майна та джерел його придбання.

Твердження про «участь в розгляді справ незаконним складом суду (з порушенням автоматизованого розподілу), а також про потурання цій ганебній практиці або прямої участі в ній» містить посилання на розслідування кримінальної справи за підозрою колишнього Голови Вищого господарського суду України, його колишнього заступника та колишнього головного спеціаліста канцелярії у втручанні в діяльність судових органів та незаконне втручання в роботу автоматизованої системи документообігу суду. При цьому, в самому Висновку відповідачем зазначається, що Позивачка відсутня в переліку суддів, які в період з 01.01.2011 до 01.05.2014 отримували справи внаслідок безальтернативного розподілу. Також Відповідач стверджує у Висновку, що протягом цього часу позивач не лише не вчиняла активних дій з метою припинення незаконного впливу на процеси розподілу справ, але й щонайменше пасивно сприяла цим процесам.

При цьому, ані у Висновку Громадської ради доброчесності, ані у додатках до нього відповідачем не наведено фактичних даних на доведення таких тверджень, не надано документів чи інших свідчень, які б підтверджували такі інформацію.

Навпаки, в матеріалах досьє кандидата на посаду судді міститься копія листа Генеральної прокуратури України від 12.04.2017 № 23/1/3-32815-14 на ім'я координатора Громадської ради доброчесності ОСОБА_8 з приводу обставин розслідування зазначеної у Висновку кримінальної справи. З наведеного листа вбачається, що Позивачка в цьому розслідуванні не згадується взагалі. З відповіді Генеральної прокуратури України від 30.01.2017 № 17/7/4-3вих17 на запит Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (копія в матеріалах досьє кандидата) вбачається, що стосовно Позивачки правоохоронними органами не розслідувалися та не розслідуються кримінальні провадження.

Наявні в матеріалах справи докази свідчать, що наведена у Висновку Громадської ради доброчесності інформація стосовно кандидата на посаду судді Іванової Лариси Броніславівни про невідповідність способу життя сім'ї кандидата задекларованим доходам, обман громадськості, неетичну поведінку під час відправлення правосуддя, втручання в здійснення правосуддя іншим суддею і неповідомлення про це в декларації доброчесності, конфлікт інтересів, непотизм, сумніви щодо законності приватизації та участь в розгляді справ незаконним складом суду не підтверджується. Висновки Відповідача спростовані поясненнями, наданими Позивачкою Вищій кваліфікаційній комісії суддів України та доданими до досьє кандидата, а також поданими нею доказами. Достовірність поданої Позивачкою інформації перевірена компетентними державними органами.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (із змінами та доповненнями) кожна особа має право вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону (пункт 3 частини 1).

Цією ж статтею передбачений обов'язок розпорядників інформації виправляти неточну та застарілу інформацію про особу (частина 3). Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені (частина 5).

Надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації відповідно до пункту 5 частини 1 статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» вважається порушенням законодавства про доступ до публічної інформації та тягне за собою передбачену Законом відповідальність.

Як випливає зі змісту частин 2, 3 статті 23 цього Закону рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача, в тому числі надання недостовірної або неповної інформації, можуть бути оскаржені особою відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Недостовірна інформація щодо Позивачки міститься у Висновку, затвердженому Громадською радою доброчесності 01.05.2017. Така інформація була створена власне Відповідачем, використана ним шляхом висновку про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду Іванової Л.Б. критеріям доброчесності та професійної етики, поширена шляхом надсилання до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України зазначеного вище Висновку та розміщення на сайті Громадської ради доброчесності, а також зберігається на час розгляду справи на зазначеному вище сайті Відповідача.

За таких обставин позовні вимоги про визнання незаконним дій Відповідача по створенню, поширенню, використанню та зберіганню інформації, яка міститься у Висновку про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду Іванової Лариси Броніславівни критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженому Громадською радою доброчесності 1 травня 2017 року, із технічними виправленнями відповідно до рішення Ради від 08.06.2017 року, підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 5 статті 277 ЦК України якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.

Хоча Громадська рада доброчесності не є юридичною особою, але враховуючи характер відносин, які випливають із Законів України «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації», суд вважає за можливе застосувати обраний Позивачкою спосіб захисту порушеного права шляхом зобов'язання Відповідача вилучити зазначений вище Висновок шляхом відкликання його з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та видалення (знищення) з сайту Громадської ради доброчесності, застосувавши частину 5 статті 277 ЦК України по аналогії Закону, як це передбачено частиною 6 статті 7 КАС України.

Можливість такого відкликання випливає і з частини 4 статті 19 Регламенту Громадської ради доброчесності.

Враховую викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Громадської ради доброчесності по створенню, поширенню, використанні інформації, яка міститься у Висновку про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду Іванової Лариси Броніславівни критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого Громадської радою доброчесності 01.05.2017 (із технічними виправленнями відповідно до рішення Ради від 08.06.2017).

Зобов'язати Громадську раду доброчесності вилучити Висновок про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду Іванової Лариси Броніславівни критеріям доброчесності та професійної етики затвердженого Громадської радою доброчесності 01.05.2017 (із технічними виправленнями відповідно до рішення Ради від 08.06.2017) шляхом відкликання цього Висновку з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та знищення з електронних ресурсів (сайту) Громадської ради доброчесності.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій