Справа № 219/5316/17
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

08 травня 2018 року

м. Київ

справа №219/5316/17

адміністративне провадження №К/9901/2511/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Мороз Л.Л., Бучик А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 серпня 2017 року (головуючий суддя Хомченко Л.І.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року (головуючий суддя Сіваченко І.В., судді: Шишов О.О., Чебанов О.О.) у справі №219/5316/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Бахмутської міської ради, треті особи: Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради, Комунальне підприємство «Бахмутелектротранс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Артемівське автотранспортне підприємство 11406», про визнання нечинним та скасування рішення в частині, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Бахмутської міської ради, треті особи: Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради, Комунальне підприємство «Бахмутелектротранс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Артемівське автотранспортне підприємство 11406», в якому просив:

- Визнати нечинними положення пунктів 1.6; 1.7; 1.8; 1.9; 1.10 Розділу І Загальні Положення «Порядку проведення розрахунків компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, мешканців м. Бахмут в міському електро- та автомобільному транспорті загального користування, за рахунок коштів міського бюджету», затвердженого рішенням Бахмутської міської ради від 22.03.2017 №6/99-1815

- Зобов'язати відповідача утриматись від вчинення дій, спрямованих на прийняття рішень щодо позбавлення, або звуження прав на пільги, встановлених законами України «Про автомобільний транспорт», «Про залізничний транспорт», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про охорону дитинства», «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», Постанови Кабінету Міністрів України від 17.05.1993 №354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 16.08.1994 №555 «Про поширення чинності постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 р. № 354».

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він є інвалідом війни З групи та на нього розповсюджуються пільги передбачені статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», серед яких і право на безкоштовний проїзд всіма видами міського та приміського транспорту. На думку позивача, спірним рішенням Бахмутської міської ради від 22.03.2017 № 6/99 -1815 , порушене його право на безкоштовний проїзд, адже ніяким нормативно-правовим актом діючого законодавства не передбачено окрім документа, який дає право на безкоштовний проїзд (посвідчення), наявність пільгового проїзного квитка, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради, а також обмеження видачі таких квитків лише за умови мешкання в місті Бахмуті. В посвідченні, яке було видане Управлінням праці та соціального захисту Бамутської міської ради вказано, що представник цього посвідчення має право на пільги, встановлені для ветеранів війни- інвалідів війни. Тобто, додаткового отримання пільгових проїзних квитків, які дають право на пільговий проїзд, та ще й з обмеженням їх видачі в разі не проживання в місті Бахмуті - є грубим порушенням Конституції та діючого законодавства.

Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 серпня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що спірним «Порядком проведення розрахунків компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, мешканців м. Бахмут в міському електро- та автомобільному транспорті загального користування, за рахунок коштів міського бюджету», затвердженого рішенням Бахмутської міської ради від 22.03.2017 №6/99-1815 з наступними змінами на безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту , незалежно від відстані та місця проживання, права позивача не порушено.

Погоджуючись з таким висновком суду, апеляційний суд зазначив, що позивач, згідно матеріалів справи та його пояснень є мешканцем м.Часів Яр та його місце проживання зареєстровано у АДРЕСА_1. Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 № 1519-VIІІ «Про зміни в адміністративно-територіальному устрої Донецької області, зміну і встановлення меж Бахмутського району Донецької області» місто Часів Яр Бахмутської міської ради Донецької області віднесено до категорії міст районного значення Бахмутського району Донецької області. У зв'язку з цим, з 09 вересня 2016 року м.Часів Яр входить до категорії міст районного значення Бахмутського району Донецької області. Тобто, позивач не є членом територіальної громади м. Бахмут, а дія спірного Порядку не поширюється на мешканців м. Часів Яр.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову або направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що його права не порушені оскарженим Порядком, оскільки за нормами цього Порядку саме пільговий проїзний квиток на відповідний рік разом з пільговим посвідченням дає право безкоштовного проїзду для громадян, визначених Додатком 1 до цього Порядку. Проте, на думку позивача, він має право на безплатний проїзд у відповідності до норм статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» на підставі посвідчення встановленого зразка, і цей Порядок обмежує його право вільно користуватися безкоштовним проїздом. Крім того, відповідачем під час прийняття спірного рішення не додержано вимог щодо його прийняття (оприлюднення та затвердження), які встановлені для регуляторних актів.

19 січня 2018 року відповідач направив Верховному Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність винесених рішень та безпідставність доводів касаційної скарги, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР (далі Закон №280) сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: затвердження програм соціально-економічного та культурного розвитку відповідних адміністративно-територіальних одиниць, цільових програм з інших питань місцевого самоврядування (п.22 ст.26 Закону №280).

Відповідно до п.п. «ґ» п.3 ч.1 ст.91 Бюджетного Кодексу України до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Позивач є учасником бойових дій та на нього розповсюджуються пільги, передбачені ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі Закон №3551).

Згідно підпункту 7 частини першої ст.12 Закону №3551 (в редакції, яка діяла на дату прийняття спірного рішення) учасникам бойових дій надаються такі пільги: безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання.

За приписами підпункту 7 частини першої ст.12 Закону №3551 (в редакції, яка діє з 7 травня 2017) учасникам бойових дій надаються такі пільги: безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання, за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Згідно пункту 7 частини першої ст.13 Закону №3551 інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги: безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Це право поширюється і на особу, яка супроводжує інваліда I групи.

Фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів (ч.1 ст.17 Закону №3551).

Згідно ст.12 Закону України «Про транспорт» від 10.11.1994 №232/94-ВР підприємства транспорту зобов'язані, зокрема, забезпечувати права на пільги громадян щодо користування транспортом.

За приписами ч.1 ст.31 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-ІІІ (далі Закон №2344) відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов'язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під'їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону (ч.2 ст.29 Закону №2344).

Пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень (ст.37 Закону №2344).

Згідно частини другої ст.42 Закону №2344 договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Документи для регулярних пасажирських перевезень, зокрема, для пасажира - квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга) (ч. 2 ст. 39 Закону №2344).

Згідно частини другої ст.29 Закону №2344 органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Як встановлено судами, Рішенням Бахмутської міської ради від 22 березня 2017 року № 6/99-1815 було затверджено Порядок проведення розрахунків компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, мешканців м. Бахмут в міському електро- та автомобільному транспорті загального користування, за рахунок коштів міського бюджету.

Пунктом 1.1. Порядку передбачено, що він визначає механізм проведення розрахунків компенсаційних виплат за пільговий проїзд в міському електро- та автомобільному транспорті на маршрутах загального користування окремих категорій громадян, мешканців м.Бахмут, які мають право пільгового проїзду відповідно до законодавчих актів України за рахунок коштів міського бюджету підприємствам, що здійснюють пільгове перевезення громадян.

Отже, дія цього Порядку поширюється на відносини між Бахмутською міською радою, Управлінням праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради, перевізниками м.Бахмута, окремими категоріями громадян м.Бахмута, які мають право пільгового проїзду відповідно до законодавчих актів України з питань щодо здійснення компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Крім того, слід зауважити, що вказаним Порядком саме визначено механізм проведення розрахунків компенсаційних виплат за пільговий проїзд за рахунок коштів міського бюджету підприємствам, що здійснюють пільгове перевезення громадян. Тобто, Порядок не направлений на визначення групи людей, які мають право на безплатний проїзд, а визначено порядок компенсації витрат підприємствам, які здійснюють пільгове перевезення, за рахунок коштів міського бюджету за громадян - членів територіальної громади м.Бахмут.

Тобто, суди дійшли правильного висновку, що Порядок не порушує прав позивача.

Таким чином, доводи касаційної скарги є безпідставними. Право на безкоштовний проїзд за позивачем закріплено Законом України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», і в касаційній скарзі не наведено доводів щодо відмови позивачу у пільговому перевезенні.

Доводи касаційної скарги щодо порушення відповідачем під час прийняття рішення вимог, які пред'являються до регуляторних актів, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вказані доводи не були підставою позову, судами попередніх інстанцій такі обставини не встановлювалися і не були предметом розгляду, а за змістом частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права, у зв'язку з чим касаційна скарга, в межах її доводів, не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 серпня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року у справі №219/5316/17 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду