Справа № 813/2361/17
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2018-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 рокуЛьвів№ 876/11619/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Дутки І.С.

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08.11.2017 у справі №813/2361/17 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (суддя І інстанції - Сакалош В.М., місце ухвалення: м. Львів, дата складення повного тексту рішення суду І інстанції: 10.11.2017),

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернулася в суд з позовом до Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області, в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ начальника Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області № 49-ос від 30.05.2017 року про звільнення ОСОБА_2 з посади головного спеціаліста відділу контрольно-перевірочної роботи та платежів до пенсійної системи Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області у зв'язку із реорганізацією, скороченням штатної чисельності працівників відповідно до п.1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»; поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді головного спеціаліста відділу контрольно-перевірочної роботи та платежів до пенсійної системи, або рівнозначній посаді Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області; стягнути з Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.05.2017 року по день поновлення на роботі.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08.11.2017 адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вказує, зокрема, на те, що звільнення позивача відбулося відповідно до норм чинного законодавства, з врахуванням переважного права на залишення на роботі відповідних працівників та за умови отримання згоди профспілкового комітету. Крім того, позивача було попереджено про наступне вивільнення у строки, встановлені законом.

В судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги заперечила за їх безпідставністю. Просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

При розгляді справи на підставі ст. 52 КАС України колегією суддів допущено заміну Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши доводи апелянта та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд дійшов переконання, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується наступне.

ОСОБА_2 з 2003 року працювала в територіальних органах Пенсійного фонду України. За час своєї роботи сумлінно та добросовісно ставилася до виконання покладених на неї обов'язків. З 01.04.2016 року працювала на посаді головного спеціаліста відділу контрольно-перевірочної роботи та платежів до пенсійної системи Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області.

В подальшому, наказом начальника Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області від 30.05.2017 року № 49-ос була звільнена із займаної посади з 30.05.2017 року у зв'язку із реорганізацією, скороченням штатної чисельності працівників, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Не погоджуючись зі своїм звільненням, позивач звернулася до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, керувався тим, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, зокрема, ст. 42, ч.3 ст.49-2 КЗпП України, які встановлюють переважне право на залишення на роботі окремих категорій працівників та обов'язок власника запропонувати працівникові, який підлягає вивільненню, іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 21.12.2016 № 988 «Деякі питання функціонування територіальних органі Пенсійного фонду України» (далі - Постанова № 988). Згідно з переліком територіальних органів Пенсійного фонду України, які реорганізуються шляхом приєднання, до постанови КМ України від 21.12.2016 №988 управління Пенсійного фонду України у Мостиському районі Львівської області приєднано до Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду Львівської області.

Приписами ст.36 КЗпП України передбачено, що у разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України).

Таким чином, трудовий договір, який укладений ОСОБА_2 з установою, яка реорганізована шляхом злиття в Городоцьке ОУПФ, діяв і продовжувався з новоствореним суб'єктом владних повноважень.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, є Закон України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 (надалі - Закон України №889-VIII).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 87 Закон України №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною третьою статті 87 Закону України №889-VIII встановлено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Частиною 2 ст.40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За змістом ч.1-3 ст.49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Отже, як передбачено положеннями законодавства, обов'язковою умовою, яка покладається на роботодавця, при наступному вивільненні працівника є зобов'язання власника або уповноваженого ним органу одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації в цій же установі.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Порушення цієї обов'язкової для роботодавця умови вважається порушенням процедури звільнення.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що з моменту попередження позивача 30.03.2017 про майбутнє вивільнення у зв'язку з реорганізацією, до дня звільнення - 30.05.2017, роботодавцем не було запропоновано позивачу жодної вакантної посади, яку він міг би обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Таким чином, звільнивши позивача на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України та п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», відповідач не вжив передбачених законом заходів з метою працевлаштування позивача, що є порушенням процедури звільнення.

Крім того, для виявлення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, передбачене ст.42 КЗпП України, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишаються на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз повинен бути проведений з врахуванням ряду факторів, зокрема, рівня освіти і присвоєної кваліфікації, підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, тимчасового виконання обов'язків більш кваліфікованого працівника, досвіду трудової діяльності, обсягу виконуваної роботи, суміщення професій тощо.

Однак відповідачем не представлено доказів проведення серед працівників, посади яких підлягають скороченню, такої оцінювальної перевірки із дослідженням їхніх документів та інших персональних відомостей для визначення працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

А тому, колегія суддів вважає, що в процесі реорганізації відповідачем було проведене формальне, поверхневе дослідження питання про переважне право залишення працівників (в тому числі позивача) на роботі, посади яких підлягають скороченню.

Щодо дотримання відповідачем вимог ст. 43 КЗпП України при звільненні позивача, на які покликається апелянт, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до частини третьої зазначеної вище статті подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Відповідно до наявного в матеріалах справи протоколу зборів профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області від 21.04.2017, розгляд питання про надання згоди на звільнення, зокрема, ОСОБА_2, проводився у відсутності позивача та інших працівників, які підлягали звільненню.

Відсутня в матеріалах справи і заява позивача про розгляд подання за її відсутності.

Зазначене свідчить про порушення норм законодавства, що регламентує порядок отримання згоди профспілкового органу на звільнення працівника.

З огляду на викладені обставини справи та норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення трудового законодавства при проведенні звільнення позивача, зокрема, про недотримання відповідачем при винесенні оскаржуваного наказу вимог ст. 42, ч.3 ст. 49-2, а також ч.3 ст. 43 КЗпП України.

Разом з тим, правильно вирішивши спір у вищевказаній частині, судом першої інстанції допущено помилкове застосування норм процесуального права в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також, у відповідності до п.10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» задовольняючи позовні вимоги про поновлення на публічній службі, суд повинен визнати протиправним рішення суб'єкта владних повноважень повністю або частково та скасувати акт індивідуальної дії повністю або ту його частину, яка стосується позивача, з моменту прийняття акта та обов'язково вказати дату, з якої особу поновлено на посаді.

Однак, задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції не вказав дати, з якої позивач підлягає поновленню на роботі.

Відтак, з огляду на зазначені порушення, допущені судом першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 256 Кодексу законів про працю України негайно виконуються постанови про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Даною постановою визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, згідно з п. 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної та розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Визначаючи розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції виходить з наступних розрахунків, здійснених за наявними у матеріалах справи доказами та у відповідності з вищевказаним нормативно - правовим актом.

Відповідно до наявних матеріалів, період вимушеного прогулу ОСОБА_2 становить з 31.05.2017 року по 08.11.2017 року, тобто 112 днів.

Визначаючи розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, суд виходить з довідки відповідача, відповідно до якої середньоденна заробітна плата позивача за період за квітень-травень 2017 року становила 260, 15 грн (4682,68 грн / 18 відпр. дні)

Відтак, розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу позивача складає 29 136, 80 грн (260,15 грн. * 112 робочих днів).

Щодо дати, з якої позивач підлягає поновленню на роботі, то такою є 31.05.2017 року, оскільки позивача було звільнено 30.05.2017 року, що вважається останнім днем її роботи.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідно до постанови КМУ від 08.12.2017 №821 «Деякі питанні функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» Городоцьке об'єднане управління Пенсійного фонду Львівської області реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Таким чином, оскільки позивач була звільнена з посади головного спеціаліста відділу контрольно - перевірочної роботи та платежів до пенсійної системи Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області, тому вона підлягає поновленню на вказаній посаді або рівнозначній посаді із вказівкою про те, що правонаступником цього управління є Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Аналізуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та вирішив спір по суті, однак з помилковим застосуванням норм процесуального права, що є безумовною підставою для зміни постанови суду першої інстанції.

Згідно з абз.2 ч.2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є підставою для скасування або зміни рішення.

Відповідно до ч.4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08.11.2017 у справі №813/2361/17 змінити, виклавши резолютивну частину постанови в новій редакції.

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду Львівської області №49-ос від 30.05.2017 про звільнення ОСОБА_2 з посади головного спеціаліста відділу контрольно -перевірочної роботи та платежів до пенсійної системи Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області.

Поновити ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу контрольно-перевірочної роботи та платежів до пенсійної системи або рівнозначній посаді Городоцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області) з 31.05.2017.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (, місцезнаходження: вул. Митрополита Андрея 10, м. Львів, 79016) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 81300) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.05.2017 по 08.11.2017 включно в розмірі 29 136 (двадцять дев'ять тисяч сто тридцять шість) грн 80 коп.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя М. В. Костів
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 07.05.2018.