Справа № 825/1366/18
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2018-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2018 року Чернігів Справа № 825/1366/18

Чернігівський окружний адміністративний суду складі:
головуючої судді - Кашпур О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

05.03.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про:
визнання протиправною діяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 13 років календарної військової служби та індексацію грошового забезпечення за період з 04.08.2015 по 06.02.2018;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні за 13 років календарної військової служби в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та індексації грошового забезпечення за період з 04.08.2015 по 06.02.2018;
стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 06.02.2018 по день винесення судом відповідного рішення.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплати. Відсутність бюджетного фінансування індексації, на яку посилається відповідач, не є підставою для її не виплати та не позбавляє відповідача обов`язку її нарахування та виплати. Щодо вимоги про невиплату одноразової грошової допомоги при звільненні позивач зазначає, що при звільненні з військової служби він не набув право на отримання грошової допомоги, тому що був звільнений з військової служби після прийняття рішення про демобілізацію. Так, згідно з вимогами пункту першого Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі звільнення військовослужбовця, призваного на військову службу у зв`язку з мобілізацією, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460 військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та звільняються із служби після прийняття рішення про демобілізацію (крім військовослужбовців строкової військової служби), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення. Допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагороди) на яке має право військовослужбовець на день звільнення. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06.02.2018 по день винесення судом відповідного рішення позивач зазначає, що до даних правовідносин необхідно застосовувати норми трудового законодавства. Відповідно до приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток, обчислений виходячи з виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, за весь час затримки розрахунку з ним з 08.02.2018 по день винесення судового рішення.
Ухвалою суду від 12.03.2018 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Представник відповідача в задоволенні позову просив відмовити, надіслав на адресу суду відзив, в якому зазначив, що пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не визначено підстав для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби військовослужбовцям, звільненим згідно з підпунктом «і» (військовослужбовці, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби під час особливого періоду) пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». У зв`язку з вищевикладеним одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби колишньому військовослужбовцю ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 не нараховувалась. Крім того, зазначив, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється в межах наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік, кошторисними призначеннями Державної прикордонної служби України з липня 2015 року по теперішній час не передбачено виплати індексації грошових доходів персоналу, а тому позивачу індексація у період з 04 серпня 2015 по 06 лютого 2018 року не нараховувалась.
Позивачем було надано до суду відповідь на відзив, в якому він наполягає на тому, що дії відповідача є протиправними, оскільки індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась, доводи, зазначені у відзиві, є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.
Відповідач надіслав до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що строк дії контракту у позивача не закінчився в зв`язку з тим, що контракт ним був укладений на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію , разом з тим підпункт «і» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» дає змогу військовослужбовцям, які відслужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду, звільнятися з військової служби не чекаючи закінчення строку контракту. Крім того, зазначив, що у 2016, 2017, 2018 роках індексація грошових доходів персоналу Державної прикордонної служби України не проводилась, оскільки кошторисними призначеннями Державної прикордонної служби України з липня 2015 року по теперішній час не передбачено виплати індексації грошових доходів персоналу, а тому позивачу індексація з 04.08.2015 не нараховувалась.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 30.06.2014 №30 ОСОБА_1 звільнений наказом Головнокомандувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10.04.2004 №95 з військової служби в запас за підпункту «є» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) пунктом 63 Положення «Про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України» (а.с.11).
ОСОБА_1 звільнений з військової служби в запас наказом начальника Північного регіонального управління Державної прикордонної служби від 06.02.2018 №48-ОС за підпунктом «і» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
На підставі наказу начальника 105 Прикордонного загону від 06.02.2018 № 50-ОС позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с. 9).
Як вбачається з довідки про доходи від 19.03.2018 № 83, наданої відповідачем, позивачу з 04 серпня 2015 року по 06 лютого 2018 року не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошових доходів (а.с. 43).
Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на таке.
Відповідно до частини п`ятої статті 95 Кодексу законів про працю України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, регулює Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Положенням статті 2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" закріплено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Пунктом 1 статті 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.
Згідно з пунктом 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
В силу статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Так, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначені правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Частинами першою та п`ятою статті 2 Закону встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, серед яких оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно частини шостої статті 5 Закону проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078).
Згідно із пунктом 1-1 Порядку № 1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.
Суд вважає безпідставними посилання відповідача на частину шосту статті 5 Закону, згідно з якою проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік, оскільки будь-яких застережень щодо нездійснення в зв`язку з цим індексації з 01.07.2015 вказана норма не містить. Аналогічний висновок міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2016 у справі № К/800/3206/16 (368/1047/15-а).
Таким чином, вказані відповідачем обставини не позбавляють його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку.
На підставі зібраних та досліджених доказів суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача в частині невиплати позивачу індексації грошового забезпечення з 04.08.2015 по 06.02.2018; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 04.08.2015 по 06.02.2018 підлягають задоволенню.
Щодо вимог про визнання протиправною діяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 13 років календарної військової служби та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні за 13 років календарної військової служби в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби суд зазначає наступне.
Пунктом 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Згідно абзацу 3 пункту 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям при звільненні з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, не виплачується.
У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги згідно з абзацом 6 пункту 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Абзацом 7 пункту 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їхнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які при звільненні з військової служби у мирний час не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день демобілізації таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 року №460 (далі - Порядок №460), військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та звільняються із служби після прийняття рішення про демобілізацію (крім військовослужбовців строкової військової служби), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 2 Порядку №406 та умов, військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період служби за призовом у зв`язку з мобілізацією з дня їх призову на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які у разі звільнення з військової служби у мирний час не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Пунктами 3-4 Порядку №406 встановлено, що розмір допомоги обчислюється з урахуванням пунктів 1 і 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" та допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.
Відповідно до пункту 5 Порядку №406 виплата військовослужбовцям допомоги у разі звільнення з військової служби здійснюється Міноборони, іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів державного бюджету, передбачених на їх утримання.
ОСОБА_1 відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 30.06.2014 №30 був звільнений з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту, у зв`язку з цим на момент звільнення у 2014 році він був позбавлений права на одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до абзацу 3 пункту 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до витягу з наказу начальника 105 прикордонного загону від 06.02.2018 №50-ОС ОСОБА_1 одноразова грошова допомога при звільненні не нараховувалась і не виплачувалась (а.с. 9-10).
Оскільки, позивач був повторно звільнений з військової служби у 2018 році за підпунктом «і» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» то відповідно до абзацом 6 пункту 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 року №460 йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.
Відповідно до довідки про проходження військової служби позивач був повторно призваний за мобілізацією до прикордонної служби в серпні 2015 року та проходив її до лютого 2018 року (а.с.12).
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення з період з серпня 2015 року по лютий 2018 року.
Отже, дані позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в частині визнання дій ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 2 роки календарної військової служби протиправними та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні за 2 роки календарної військової служби в розмірі 4 % місячного грошового забезпечення (без урахування винагород) за кожний повний календарний рік служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.
Вимога позивача про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 06.02.2018 по день винесення судом відповідного рішення є безпідставною, оскільки обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
При цьому, суд звертає увагу на те, що права позивача на час розгляду даної справи не порушені в даній частині, оскільки одноразова грошова допомога при звільненні не нараховувалась, а суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.
Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Чернігівського прикордонного загону Північного регіонального управління (1 категорія) Державної прикордонної служби України (вул. Квітнева, 3-В, м. Чернігів, 14000, ) в частині не невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) грошової допомоги при звільненні за 2 роки календарної військової служби та індексації грошового забезпечення з 04.08.2015 по 06.02.2018.
Зобов`язати Чернігівський прикордонний загін Північного регіонального управління (1 категорія) Державної прикордонної служби України (вул. Квітнева, 3-В, м. Чернігів, 14000, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) одноразову грошову допомогу при звільненні за 2 роки календарної військової служби в розмірі 4 % місячного грошового забезпечення (без урахування винагород) за кожний повний календарний рік служби, але не менш як 25 % місячного грошового забезпечення та індексацію грошового забезпечення за період з 04.08.2015 по 06.02.2018.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.
Повний текст рішення виготовлено 07 травня 2018 року.

Суддя О.В. Кашпур