Справа № 807/819/16
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2018-05-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 рокуЛьвів№ 876/1598/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сеника Р.П., Обрізка І.М.

за участю секретаря судового засідання Сердюк Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 січня 2018 року, ухвалене суддею Рейті С.І., 15:08:18 год, м. Ужгород, дата складання повного тексту рішення 19 січня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Закарпатській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на попередній роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

29.06.2016 року позивач - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Закарпатській області, в якому просить: скасувати наказ начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області № 259-о від 01.06.2016р. «Про звільнення ОСОБА_2.»; поновити його на попередній роботі; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 січня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДФС у Закарпатській області від 1 червня 2016 року № 259-о «Про звільнення ОСОБА_2.». Поновлено ОСОБА_2 на займаній на час звільнення посаді заступника начальника управління - начальника відділу перевірок платників основних галузей економіки та контролю за трансфертним ціноутворенням управління податкового та митного аудиту Головного управління ДФС у Закарпатській області, з 1 червня 2016 року. Стягнено з Головного управління ДФС у Закарпатській області на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу за один рік у розмірі 94 345,20 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Постанову в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу перевірок платників основних галузей економіки та контролю за трансфертним ціноутворенням управління податкового та митного аудиту Головного управління ДФС у Закарпатській області та стягнення на користь ОСОБА_2 заробітної плати за один місяць в розмірі 5169,65 грн. вернено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що реорганізація ГУ ДФС у Закарпатській області дійсно супроводжувалась скороченням штатних одиниць. Так, згідно з штатним розписом ГУ ДФС у Закарпатській області на 2015 рік був затверджений штат в кількості 282 штатних одиниць, а згідно штатного розпису на 2016 рік затверджено штат у кількості 252 штатних одиниці. Разом з тим, як вбачається з штатного розпису ГУ ДФС у Закарпатській області на 2016 рік, у відділі перевірок платників основних галузей економіки та перевірок трансферного ціноутворення скорочено 1 посаду, при цьому, посада, з якої звільнено позивача - заступник начальника управління - начальник відділу, залишилась в штатному розписі незмінною.

Суд першої інстанції посилається на те, що обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Однак, відповідачем з дня попередження про наступне вивільнення - 12 березня 2016 року по день звільнення позивачу не була запропонована посада із якої його було звільнено, враховуючи, що така була вакантною до квітня 2016 року та в подальшому запропонована іншій особі. В той же час, позивачу було запропоновано інші вакантні посади.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем вимоги ст. 49-2 КЗпП України виконані не були, адже позивачу не запропоновано усіх наявних вакантних посад, зокрема, вакантної рівнозначної посади заступника начальника управління - начальника відділу перевірок платників основних галузей економіки та перевірок трансферного ціноутворення. Відтак, позивача звільнено незаконно, а оскаржений наказ № 259-0 від 01 червня 2016 року винесено з порушенням вимог трудового законодавства.

Щодо позовної вимоги зобов'язати відповідача виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу суд першої інстанції зазначає, що позивача звільнено із займаної посади 01 червня 2016 року, а рішення про поновлення винесено 11 січня 2016 року, тобто, час вимушеного прогулу складає 590 днів. В той же час, як визначено ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Отжке, слід відмовити в задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Разом з тим, у відповідності до довідки відповідача від 29.06.2017 року № 115/05-0 середня заробітна плата за останні два повні місяці роботи на займаній посаді у відповідності до вимог визначених Порядком обчислення середньої заробітної плати склала 5169,65 грн., відтак, середньомісячний розмір заробітної плати складає 2584,82 грн. (5169,65грн./2), середньоденний розмір заробітної плати складає 258,48 грн. (258,48 грн./20 календарних днів). Отже, стягненню за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_2 за один рік підлягає заробітна плата у розмірі 94 345,20 грн. (258,48 грн./за один день * 365 календарних днів).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, Головне управління ДФС у Закарпатській області оскаржило його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до наказу Головного управління ДФС у Закарпатській області від 01.02.2016р. №26 «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису» у зв'язку із вказаними реорганізаційними процесами та зміною істотних умов праці (функціональних обов'язків та розміру заробітної плати (надбавки за особливі умови праці не було) всі працівники Головного управління ДФС у Закарпатській області були попереджені про вивільнення із старих посад, з одночасною пропозицією щодо обіймання нових посад. У структурному підрозділі, де працював позивач, змінилася назва Управління та назва відділу. Зокрема, згідно штатного розпису Головного управління ДФС у Закарпатській області від 01.12.2015р., в якому працював до звільнення позивач, функціонували: Управління податкового та митного аудиту та Відділ перевірок платників основних галузей економіки та контролю за трансфертним ціноутворенням. Водночас, відповідно до штатного розпису Головного управління ДФС у Закарпатській області на 2016 рік від 28.02.106 року, передбачено Управління аудиту та Відділ перевірок основних галузей економіки та перевірок трансферного ціноутворення. Із вказаними змінами у назві окремого структурного підрозділу були пов'язані суттєві зміни в Податковому кодексі України, відповідно до якого функції перевірок СГД, а не контролю за такими перевірками, перейшли із місцевого на обласний рівень, а також відбулась передача функцій митного аудиту до митних органів.

Апелянт вказує на те, що в період процедури вивільнення позивача Головним управлінням самостійно не могло бути розроблено Положення та затверджені нові функціональні повноваження позивача, оскільки в силу наказу Головного управління ДФС у Закарпатській області від 03.12.2014р. №11 «Про затвердження Регламенту Головного управління ДФС у Закарпатській області» функціональні повноваження структурних підрозділів ГУ ДФС у Закарпатській області визначаються та закріплюються відповідним наказом ДФС, тобто центральним органом виконавчої влади.

Також, апелянт стверджує, що про зміну істотних умов праці в органі ДФС позивач відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України та ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» був письмово попереджений за 60 календарних днів, свідченням чого є Попередження про наступне вивільнення від 12.03.2016р. Одночасно, позивачу була запропонована посада «начальника управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДФС у Закарпатській області», яка є вищою «за посадою» та вищою по групі оплати праці (4 група оплати праці), а також є такою, яка б забезпечила позивачу кар'єрний ріст та просування по службі. У зв'язку з відмовою позивача зайняти вказану посаду відповідачем повторно 12.05.2016 року була запропоновано позивачу ряд вакантних посад в Головному управлінні ДФС у Закарпатській області відповідно до його рівня освіти, досвіду, кваліфікації, серед яких 2 рівнозначні (завідувача сектору проактивного аналізу відділу моніторингу доходів та обліково-звітних систем ГУ ДФС у Закарпатській області та завідувача сектору охорони державної таємниці технічного та криптографічного захисту інформації ГУ ДФС у Закарпатській області). Над вказаними пропозиціями позивач роздумовував деякий час, після чого письмово відмовився 01.06.2016р.

Апелянт звертає увагу, що посада позивача, яку він обіймав до звільнення, а також повторно запропоновані йому рівнозначні посади 12.05.2016 року, відповідно до Закону України «Про державну службу», належали до групи « 5».

Також, адміністрацією ТУ ДФС у Закарпатській області (керівником) позивачу не могли бути запропоновані одночасно 12.03.2016 року та 12.05.2016 року всі вакантні посади в Головному управлінні ДФС у Закарпатській області, оскільки: всім працівникам ТУ ДФС у Закарпатській області (282-ом), які були попереджені про наступне вивільнення, не могли бути запропоновані аналогічні як позивачу вакантні посади (252 посади); така письмова пропозиція автоматично означає і обов'язок керівника призначити працівника на будь-яку із обраних працівником вакантних посад після закінчення дії попередження про наступне вивільнення; ТУ ДФС у Закарпатській області в такому випадку порушує ст.42 КЗпП України та процес вивільнення працівників не мав би кінця; багато посад у відповідача належать до основної та обліково-контрольної номенклатури ДФС, на які відповідач самостійно не має право призначати працівників.

Отже, апелянт вважає, що процедура вивільнення позивача проведена у відповідності до законодавства, а враховуючи відмову позивача від переведення на вищу та рівнозначні посади, наказ ГУ ДФС у Закарпатській області від 01.06.2016 року №259-о «Про звільнення ОСОБА_2.» є законним.

Разом з тим, апелянт зазачає, що згідно оскаржуваного судового рішення позивача поновлено на попередній посаді, проте станом на сьогоднішній день такої посади в штатному розписі відповідача не має. Крім цього, Головне управління ДФС у Закарпатській області не наділено правом утворювати посади, оскільки такі доводяться та затверджуються центральним органом виконавчої влади - Державною фіскальною службою України.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 вищенаведеного Кодексу передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Працівнику одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці має бути запропонована робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише за відсутності такої роботи - інша наявна робота.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не дав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався працівник переважним правом на залишенні на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства і інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору не припиняється. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст.40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який незаконно був звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому ж підприємстві, де збереглось його попереднє місце роботи.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 19.12.2014 року у зв'язку із реорганізацією Головного управління Міндоходів у Закарпатській області шляхом приєднання до ГУ ДФС у Закарпатській області ОСОБА_2 призначений в порядку переведення на посаду заступника начальника управління - начальника відділу організації та супроводження перевірок платників податків управління податкового та митного органу.

5 листопада 2015 року у зв'язку із змінами в організаційній структурі, штатному розписі ОСОБА_2 призначений в порядку переведення на посаду заступника начальника управління - начальника відділу перевірок платників основних галузей економіки та контролю за трансферним ціноутворенням управління податкового та митного аудиту.

12 березня 2016 року начальником ГУ ДФС у Закарпатській області попереджено про наступне вивільнення ОСОБА_2, який займав посаду заступника начальника управління - начальника відділу перевірок платників основних галузей економіки та контролю за трансфертним ціноутворенням управління податкового та митного аудиту ГУ ДФС у Закарпатській області та запропоновано обійняти вакантну посаду начальника управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДФС у Закарпатській області. Однак із запропонованою посадою позивач не погодився, оскільки вважав її не рівнозначною займаній посаді.

13 травня 2016 року в.о. начальника ГУ ДФС у Закарпатській області винесено додаток до попередження про наступне вивільнення від 12.03.2016 року, яким ОСОБА_2 попереджено про продовження попередження про наступне звільнення із займаної посади до 01 червня 2016 року. Одночасно позивачу запропоновано наступні вакантні посади: начальника відділу викриття кримінальних правопорушень у митній сфері оперативного управління ГУ ДФС у Закарпатській області (у разі погодження відповідним підрозділом ДФС України); завідувача сектору проактивного аналізу відділу моніторингу доходів та обліково-звітної системи ГУ ДФС у Закарпатській області; завідувача сектору охорони державної таємниці технічного та криптографічного захисту інформації ГУ ДФС у Закарпатській області (у разі погодження відповідним підрозділом ДФС України та УСБУ у Закарпатській області); головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податків і зборів фізичних осіб управління доходів і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Закарпатській області (тимчасово, на період відпустки для догляду за дитиною основного працівника по 15.05.2017 року); головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ та контролю за відшкодуванням ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДФС у Закарпатській області, від яких позивач відмовився.

Наказом начальника ГУ ДФС у Закарпатській області від 01 червня 2016 року за № 259-о ОСОБА_2 звільнено з посади заступника начальника управління - начальника відділу перевірок платників основних галузей економіки та контролю за трансферним ціноутворенням управління податкового та митного аудиту ГУ ДФС у Закарпатській області відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, п.1 ч.І ст.87 Закону України "Про державну службу".

Судом шляхом порівняння штатного розпису реорганізованого ГУ ДФС у Закарпатській області, переліку змін № 5 до штатного розпису ГУ ДФС у Закарпатській області станом на 01.12.2015 року та штатного розпису ГУ ДФС у Закарпатській області на 2016 рік встановлено, що реорганізація ГУ ДФС у Закарпатській області дійсно супроводжувалась скороченням штатних одиниць.

Так, згідно з штатним розписом ГУ ДФС у Закарпатській області на 2015 рік був затверджений штат в кількості 282 штатних одиниць, а згідно штатного розпису на 2016 рік затверджено штат у кількості 252 штатних одиниці.

Однак, як видно з штатного розпису ГУ ДФС у Закарпатській області на 2016 рік, у відділі перевірок платників основних галузей економіки та перевірок трансферного ціноутворення скорочено 1 посаду, при цьому, посада, з якої звільнено позивача - заступник начальника управління - начальник відділу, залишилась в штатному розписі незмінною.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в порушення вимог ст.49-2 КЗпП України, відповідачем з дня попередження ОСОБА_2 про наступне вивільнення по день звільнення не була запропонована посада, із якої його було звільнено. Вказана посада була вакантною до квітня 2016 року та в подальшому запропонована іншій особі.

У зв'язку з наведеним оспорюваний наказ начальника Головного управління ДФС у Закарпатській області № 259-о від 01.06.2016р. «Про звільнення ОСОБА_2.» правомірно визнано судом першої інстанції протиправним та скасовано.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, ОСОБА_2 підлягає поновленню на роботі на займаній на час звільнення посаді заступника начальника управління - начальника відділу перевірок платників основних галузей економіки та контролю за трансфертним ціноутворенням управління податкового та митного аудиту Головного управління ДФС у Закарпатській області з 1 червня 2016 року.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання ГУ ДФС у Закарпатській області виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивача звільнено із займаної посади 1 червня 2016 року, а поновлено на посаді 11 січня 2018 року.

Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Дана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15.

Відтак, до спірних правовідносин перш за все необхідно застосовувати положення спеціального законодавства, яким є Закон. Проте, у випадку неврегульованості певних правовідносин, останнім необхідно застосовувати загальні норми трудового законодавства, зокрема, ті, що містяться у Кодексі законів про працю України.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до позиції, зазначеній у постанові Верховного Суду України від 14 січня 2014 року справа №21-395а13 суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок № 100).

Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 закріплено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки ГУ ДФС в Закарпатській області від 29.06.2017 року № 115/05-0 середня заробітна плата за останні два повні місяці роботи на займаній посаді у відповідності до вимог визначених Порядком обчислення середньої заробітної плати склала 5169,65 грн., відтак, середньомісячний розмір заробітної плати складає 2584,82 грн. (5169,65грн. : 2 = 2584,82 грн), середньоденний розмір заробітної плати складає 258,48 грн. Виходячи з наведеного, стягненню за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_2 за один рік підлягає заробітна плата у розмірі 94 345,20 грн.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку колегії суддів суду апеляційної ігнстанції суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем не доведено правомірності оспорюваного наказу ГУ ДФС у Закарпатській області від 01 червня 2016 року № 259-о, у зв'язку з чим такий слід визнати протиправними та скасувати, поновити ОСОБА_2 на займаній на час звільнення посаді заступника начальника управління - начальника відділу перевірок платників основних галузей економіки та контролю за трансфертним ціноутворенням управління податкового та митного аудиту ГУ ДФС у Закарпатській області та стягнути на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу за один рік, відмовивши при цьому в задоволенні вимоги про стягнення заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апелянта на правомірність ухваленого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 січня 2018 року у справі №807/819/16 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Закарпатській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на попередній роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. П. Сеник
І. М. Обрізко
Повне судове рішення складено 08.05.2018р.