Справа № 803/1385/17
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2018-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

26 квітня 2018 року

Київ

справа №803/1385/17

адміністративне провадження №К/9901/47907/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

перевіривши касаційну скаргу Ковельського управління Державної казначейської служби України у Волинській області на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2018 у справі №803/1385/17 за позовом Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області до Ковельського управління Державної казначейської служби України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

16.04.2018 до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла вказана касаційна скарга.

Водночас, за приписами пункту 5 частини 1 статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

В свою чергу, у відповідності до пункту 2 частини 2 статті 333 КАС України у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи), суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Так, у справі, що переглядається, постановою Волинського окружного адміністративного суду від 14.11.2017 відмовлено у задоволенні адміністративного позову Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області до Ковельського управління Державної казначейської служби України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Справа розглянута судом першої інстанції у відкритому судовому засіданні за відсутності сторін, а копію складеної у повному обсязі постанови суду першої інстанції одержано відповідачем 23.11.2017.

Абзацом першим частини 2 статті 186 КАС України в редакції, чинній станом на день постановлення судом апеляційної інстанції оскаржуваної ухвали і подання апеляційної скарги, було встановлено, що апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, Ковельське управління Державної казначейської служби України у Волинській області в межах встановленого процесуальним законом строку апеляційного оскарження подала апеляційну скаргу й просила про звільнення від сплати судового збору з посиланням на відсутність фінансування видатків бюджету, передбачених для сплати судового збору.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2017 у задоволенні клопотання відповідача про звільнення від сплати судового збору відмовлено з огляду на ненадання доказів на підтвердження зазначених у ньому обставин, а апеляційну скаргу залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам частини 6 статті 187 КАС України щодо надання документа про сплату судового збору і встановлено десятиденний з моменту отримання копії ухвали строк для усунення вказаного недоліку, що узгоджується з приписами частин 2, 3 статті 189, статтею 108 КАС України в редакції, чинній до 15.12.2017.

Однак, у встановлений судом строк недолік апеляційної скарги усунуто не було, у зв'язку з чим, а також на підставі статті 169, частини 2 статті 298 КАС України, ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.12.2018 апеляційну скаргу повернуто особі, яка її подала.

31.01.2018, після затвердження постійного кошторису установи та надходження бюджетних асигнувань, передбачених для здійснення видатків бюджету щодо сплати судового збору, Ковельське управління Державної казначейської служби України у Волинській області повторно подало апеляційну скаргу на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 14.11.2017, однак, після закінчення строку апеляційного оскарження й, порушуючи питання про його поновлення, посилалось на те, що не мало можливості сплатити судовий збір при первісному зверненні до апеляційного суду у зв'язку з відсутністю затвердженого постійного кошторису установи на 2018 рік і це зумовило повернення апеляційної скарги особі, яка її подала та, відповідно, пропуск цього строку.

Разом з тим, зазначені відповідачем обставини для поновлення строку апеляційного оскарження визнані судом неповажними, а тому ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2018 апеляційну скаргу залишено без руху та надано десятиденний з дати отримання ухвали строк для усунення її недоліку шляхом наведення інших поважних підстав для поновлення цього строку, що узгоджується з положеннями частини 3 статті 298 КАС України.

На виконання вимог зазначеної вище ухвали апеляційного суду позивач звернувся з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження з посиланням на те, що не мав змоги сплатити судовий збір у межах цього строку, а відтак і своєчасно подати апеляційну скаргу, оформлену з виконанням вимог процесуального закону щодо її форми і змісту, з огляду на відсутність затвердженого постійного кошторису Ковельського управління Державної казначейської служби України у Волинській області на 2018 рік.

Втім, ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2018 вказані відповідачем підстави пропуску строку апеляційного оскарження визнані неповажними та відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі згідно пункту четвертого частини 1 статті 299 КАС України.

За змістом вищенаведеної норми процесуального права, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Не погодившись з ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2018 відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення як таке, що постановлене з порушення норм процесуального права та направити справу до суду апеляційної інстанції на новий апеляційний розгляд.

В обґрунтування вимог касаційної скарги Ковельське управління Державної казначейської служби України у Волинській області посилається на те, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження у справі, не надав належної і повної оцінки доказам, наданим на підтвердження обставин в обґрунтування клопотань про поновлення строку апеляційного оскарження, який, на думку відповідача, пропущено ним за наявності поважних підстав, які перешкодили скористатись правом на апеляційний перегляд справи у встановлені процесуальним законом строки (відсутність фінансування видатків бюджету, передбачених для сплати судового збору та затвердженого постійного кошторису установи на 2018 рік).

В той же час, статтею 129 Конституції України, як одну з основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Із зазначеною правовою нормою Основного Закону України кореспондуються пункт 6 частини 3 статті 2 КАС України, який відносить до основних засад (принципів) адміністративного судочинства забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а також стаття 13 цього Кодексу, якою визначено право, зокрема, учасників справи на апеляційний перегляд справи.

Аналогічні положення містились і в пункті 6 частини 1 статті 7 КАС України в редакції, чинній до 15.12.2017 та статті 13 цього Кодексу в тій же редакції.

Механізм реалізації права на апеляційне оскарження судового рішення в адміністративному судочинстві станом на момент постановлення оскаржуваної постанови суду першої інстанції та подання первісної апеляційної скарги було врегульовано Главою 1 Розділу IV КАС України, а на час повторного звернення до апеляційного суду 31.01.2018 Главою 1 Розділу ІІІ цього Кодексу.

Зокрема, частиною 6 статті 187 КАС України в редакції до 15.12.2017 закріплено вимоги до апеляційної скарги, в тому числі, щодо надання документу про сплату судового збору (частина 6 цієї статті).

В свою чергу, як статтею 49 КАС України в редакції, чинній до 15.12.2017, так і статтею 44 КАС України в чинній редакції, передбачено обов'язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом (пункти 6, 7 частини п'ятої цієї статті).

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов'язує учасника справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне виконання своїх обов'язків, встановлених законом або судом.

Такими процесуальними обов'язками учасників справи визначено, крім іншого, дотримання строку на апеляційне оскарження судових рішень, а також виконання встановлених законом вимог щодо оформлення апеляційної скарги, зокрема, надання документу про сплату судового збору, в тому числі, на підставі ухвали суду апеляційної інстанції про залишення касаційної скарги без руху.

Таким чином, відповідач, маючи намір добросовісної реалізації належного йому права на апеляційний перегляд справи, повинен забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону і суду, зокрема, стосовно строку подання апеляційної скарги, її форми та змісту, в тому числі щодо надання документа про сплату судового збору, для чого, як особа, зацікавлена у її поданні, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати усі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Це стосується і заявників, які, маючи однаковий обсяг процесуальних прав та обов'язків поряд з іншими учасниками справи, діють як суб'єкти владних повноважень й, до того ж, є бюджетними установами, фінансування яких здійснюється з Державного бюджету України, в тому числі щодо видатків на сплату судового збору, а відтак відсутність коштів, призначених для цієї мети, так само як і постійного затвердженого кошторису і, як наслідок, невиконання через це вимог закону і суду, своїх процесуальних обов'язків, не може слугувати поважною підставою пропуску строку апеляційного оскарження судового рішення, оскільки кошти на вказані цілі повинні бути передбачені у кошторисі такої установи своєчасно і у повному обсязі з урахуванням здійснених видатків за минулий бюджетний період, що кореспондується з пунктами 44, 45 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року №228, якими, крім іншого, визначено, що штатні розписи бюджетних установ затверджуються в установленому порядку у місячний строк з початку року. До затвердження в установленому порядку кошторисів використання бюджетних коштів підставою для здійснення видатків бюджету є проекти зазначених кошторисів (з довідками про зміни до них у разі їх внесення), засвідчені підписами керівника установи та керівника її фінансового підрозділу або бухгалтерської служби. У разі коли бюджетний розпис на наступний рік не затверджено в установлений законодавством термін, в обов'язковому порядку складається тимчасовий розпис бюджету на відповідний період. Бюджетні установи складають на цей період тимчасові індивідуальні кошториси (з довідками про зміни до них у разі їх внесення), а під час складання кошторисів на наступний рік враховуються обсяги здійснених видатків.

З огляду на наведене, відповідач не був позбавлений можливості як протягом усього 2017, так і 2018 бюджетного року, здійснювати видатки бюджету, передбачені для сплати судового збору на підставі кошторису, а у разі його відсутності проекту кошторису, тимчасового індивідуального кошторису, тимчасового розпису бюджету в обсязі, не меншому за розмір використаних бюджетних коштів у минулому періоді й, при цьому, мав право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення сплати судового збору.

До того ж, підстави пропуску строку апеляційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов'язані з дійсно непереборними та об'єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк подання апеляційної скарги.

У даному випадку, апеляційний суд, залишаючи без руху первісно подану апеляційну скаргу Ковельського управління Державної казначейської служби України у Волинській області, чітко вказав на спосіб усунення її недоліку шляхом надання документу про сплату судового збору, що, однак, не було виконано відповідачем у встановлений судом строк, а відтак не свідчить про сумлінне ставлення останнього до своїх процесуальних обов'язків та намір їх неухильного і своєчасного виконання.

Повторне ж звернення з апеляційною скаргою здійснене відповідачем 31.01.2018, тобто більш ніж через два місяці після прийняття судом першої інстанції оскаржуваної постанови, однак, без наведення доводів щодо обставин, які б відповідали названим вище критеріям та беззаперечно свідчили про поважність підстав пропуску строку апеляційного оскарження.

Більше того, пунктом третім частини 1 статті 7 КАС України, в редакції до 15.12.2017 рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом віднесено до принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах, зміст якого розкриває стаття 10 цього Кодексу, частинами 1, 2 якої встановлено, що усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом. Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників адміністративного процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Такі приписи наведених правових норм процесуального права знайшли своє відображенні і у статті 49 КАС України, частина перша якої вказує, що особи, які беруть участь у справі, мають рівні процесуальні права і обов'язки.

Наведені вище положення процесуального закону збережено і в редакції КАС України, чинній після 15.12.2017 (пункт 2 частини 3 статті 2, стаття 8, частина 1 статті 44 цього Кодексу).

При цьому, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 39 справи «Устименко проти України», принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні повинна бути надана можливість знати про зауваження або докази, надані іншою стороною, включаючи апеляційну скаргу, та надати власні зауваження з цього приводу.

У пунктах 46, 47 цього ж Рішення ЄСПЛ вказує на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії». Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України»).

Також, у пункті 74 Рішення у справі «Лелас проти Хорватії» і пункті 70 Рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування» та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов'язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу. Принципу «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Отже, звертаючись до суду, державні органи мають дотримуватися принципу "належного урядування" та не можуть отримувати вигоду від порушення правил та обов'язків, встановлених законодавством, а відтак, поважними причинами пропуску строку не може виступати тимчасова відсутність коштів, передбачених для сплати судового збору, як і відсутність затвердженого постійного кошторису такого органу, що, до того ж, не є перешкодою для здійснення видатків бюджету пов'язаних зі сплатою судового збору.

Тобто, державні органи, які є рівними перед законом і судом поряд з іншими учасниками справи, зобов'язанні діяти вчасно та в належний спосіб, в тому числі, при оскарженні судових рішень в апеляційному порядку, у зв'язку з чим, будь-які зволікання останніх зі сплатою судового збору у строк, встановлений процесуальним законом для оскарження судового рішення або судом для усунення недоліків апеляційної скарги, як і звернення з клопотаннями про поновлення і продовження через це вказаних строків, не свідчать про неухильне виконання покладених на нього обов'язків як учасника справи і намір добросовісної реалізації права на апеляційний перегляд справи, який, при цьому, мав можливість планування і здіснення видатків бюджету, а в разі потреби їх перерозподілу протягом усього бюджетного року таким чином, щоб забезпечити своєчасне і у повному обсязі проведення необхідних платежів незважаючи на відсутність затвердженого постійного кошторису установи.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження у цій справі, правильно застосував норми процесуального права і дійшов обґрунтованого висновку про неповажність вказаних відповідачем підстав для поновлення строку апеляційного оскарження, оскільки останні не є такими, що не залежать від волі особи, яка подає апеляційну скаргу, і не надають їй права у будь-який необмежений після спливу цього строку час реалізовувати право на апеляційний перегляд справи.

За таких обставин, подана Ковельським управлінням Державної казначейської служби України у Волинській області касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки, у даному випадку, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що, в свою чергу, у розумінні пункту 5 частини 1 та частини 2 статті 333 КАС України є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 333 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Ковельського управління Державної казначейської служби України у Волинській області на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.03.2018 у справі №803/1385/17 за позовом Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області до Ковельського управління Державної казначейської служби України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя - доповідач С.С. Пасічник

Судді: І.А. Васильєва

В.П. Юрченко