Справа № 826/2119/17
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2018-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 квітня 2018 року № 826/2119/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), за участю третьої особи - товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал Ріелті ЛТД» про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) з позовом до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач), за участю третьої особи - товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал Ріелті ЛТД» (далі - третя особа, ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД»), в якому просить зобов'язати відповідача зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до Угоди про переведення прав та обов'язків за Договором купівлі-продажу майнових прав №КР/036 від 30.06.2011 йому, як Новому покупцю, передані усі права та обов'язки Покупця за цим договором, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Проте, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна позивачу стало відомо, що право власності на вказану квартиру АДРЕСА_1, зареєстроване за ОСОБА_2 (первісний покупець). Вважаючи, що державним реєстратором вчинено помилку при внесенні таких відомостей до реєстру про право власності на іншу особу, а також оскільки відповідач відмовляє позивачу у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру на підставі вищезгаданої Угоди про переведення прав та обов'язків за Договором купівлі-продажу майнових прав №КР/036 від 30.06.2011, позивач звернувся до суду за захистом порушених, на його думку, прав і обов'язків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.02.2017 відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до судового розгляду.

Представник позивача підтримав в судовому засіданні позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача подав до суду письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, оскільки суд не наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти будь-яке рішення, посилаючись на дискреційні повноваження. Крім того, вказує на те, що відповідач проводить державну реєстрацію виключно керуючись законами України та підзаконними нормативно-правовими актами та на підставі заяви про державну реєстрацію прав.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, письмових пояснень з приводу заявлених позовних вимог не надав.

З урахуванням вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час проведення судового засідання) суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги пункту 10 частини 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Капітал Ріелті» (код 35030788) та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав №КР/036 від 30.06.2011, згідно умов якого ТОВ «Капітал Ріелті» (Продавець) продає, а ОСОБА_2 (Покупець) купує майнові права (всі права на Об'єкт нерухомості, які належать Продавцю) на Об'єкт нерухомості (квартира, спорудження якої здійснює Продавець та яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кількість кімнат: 2, загальна площа: 48,40 кв.м., поверх 8, секція 1) у порядку та на умовах, передбачених цим Договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.

На виконання пункту 3.1 Договору купівлі-продажу майнових прав КР/036 від 30.06.2011 між ТОВ «Капітал Ріелті» (код 35030788) та ОСОБА_2 підписано акт приймання-передачі майнових прав на житлове приміщення від 07.07.2011.

Згідно додаткової угоди №1 до Договору купівлі-продажу майнових прав №КР/036 від 30.06.2011, 09.06.2014 Сторони домовились замінити Продавця, а саме замінити ТОВ «Капітал Ріелті» (код 35030788) на ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» (код 39123430).

19.06.2014 між ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» (код 39123430) та ОСОБА_2 підписано акт приймання-передачі майнових прав на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно довідки від 19.06.2014 ОСОБА_2 відповідно до умов Договору сплатив Продавцю (ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД») грошові кошти у розмірі 390 350,00 грн., що становить 100% вартості майнових прав.

19.06.2014 між ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» та ОСОБА_2 складено та підписано акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_1.

Разом з тим, 29.12.2014 між ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладена Угода про переведення прав та обов'язків за Договором купівлі-продажу майнових прав №КР/036 від 30.06.2011, відповідно до якої ОСОБА_1 є Новим покупцем зазначеної в основному договорі квартири.

Згідно листа ТОВ «Капітал Ріелті ЛТД» від 18.04.2016, останнє повідомило, що повністю виконало пункт 3.4 Договору купівлі-продажу майнових прав №КР/036 від 30.06.2011, а саме провело підготовку і передачу офіційних документів, до Державної реєстраційної служби України, необхідних для проведення оформлення на Покупця права власності на Об'єкт нерухомості. Крім того, повідомило, що не може надати офіційні документи підтверджуючі право власності Покупця на Об'єкт нерухомості, оскільки під час проведення державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомості, передбачений Договором №КР/036 купівлі-продажу майнових прав від 30.06.2011, державним реєстратором була допущена помилка і право власності на об'єкт нерухомості було зареєстровано на іншу особу, відмінну від передбаченої Угодою про переведення прав та обов'язків за Договором №КР/036 від 30.06.2011 року купівлі-продажу майнових прав від 29.12.2014.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 24.05.2016 №29729269 відмовлено ОСОБА_1 у внесені змін до запису про право власності за номером 9615245 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об'єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 00/спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з підстав невідповідності поданих документів вимогам, встановленим законом, та роз'яснено положення абзацу 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо внесення змін до Державного реєстру на підставі відповідного рішення суду.

Оскільки відповідач відмовляє позивачу у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру на підставі вищезгаданої Угоди про переведення прав та обов'язків за Договором купівлі-продажу майнових прав №КР/036 від 30.06.2011, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Спеціальним законом, що визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-ІV (далі - Закон № 1952-IV).

Згідно статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1952-IV державній реєстрації прав підлягає, зокрема, право власності.

Зі змісту положень статті 9 Закону №1952-IV слідує, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Положеннями частини четвертої статті 15 Закону № 1952 передбачено, що Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Статтею 26 Закону № 1952 передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

У разі зміни ідентифікаційних даних суб'єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб'єкта управління об'єктами державної власності, відомостей про об'єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.

У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду.

Як вбачається з рішення державного реєстратора від 24.05.2016 №29729269, відмовляючи позивачу у внесені змін до запису про право власності на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, відповідач зазначив про невідповідність поданих документів вимогам, встановленим законом, та роз'яснено положення абзацу 3 статті 26 Закону № 1952 щодо внесення змін до Державного реєстру на підставі відповідного рішення суду.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №49613766 від 11.12.2015 вбачається, що право власності на вищевказану квартиру АДРЕСА_1, зареєстроване за ОСОБА_2 (первісний покупець за Договором купівлі-продажу майнових прав №КР/036 від 30.06.2011).

Згідно з цією довідкою підставою виникнення права власності на вказану квартиру вказано свідоцтво про право власності, серія та номер: 37324052, видане ОСОБА_2 08.05.2015 державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Приваловою Є.Є.

Підставою для внесення запису до реєстру стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 21203011 від 08.05.2015.

Водночас, позивач, посилаючись на Угоду про переведення прав та обов'язків за Договором купівлі-продажу майнових прав №КР/036 від 30.06.2011, стверджує, що він є власником квартири АДРЕСА_1. А тому при вчиненні державним реєстратором державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_2, відбулась помилка і право власності зареєстроване за іншою особою.

Згідно термінів, що вживаються у Порядку прийняття і розгляду заяв щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 № 3502/5, мають такі значення, зокрема, технічна помилка - описка, друкарська, граматична, арифметична помилка.

Відповідно до пунктів 2.4 цього Порядку, для внесення змін до записів Державного реєстру прав у зв'язку з допущенням технічної помилки заявник подає документ, у якому виявлено технічну помилку, та копії документів, визначені у пункті 2.3 цього розділу.

У разі допущення технічної помилки не з вини державного реєстратора заявник подає документ про внесення плати за внесення змін до запису Державного реєстру прав.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає, що позивач вказуючи на таку помилку, як він вважає, фактично ставить питання про заміну власника у Державному реєстрі прав, що суперечить нормам чинного законодавства про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

При цьому, доказів скасування чи визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, виданого 08.05.2015 ОСОБА_2 позивачем до суду надано не було.

Також у матеріалах справи відсутні докази про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 21203011 від 08.05.2015, яке стало підставою для внесення запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2

Правомірність та повнота поданих документів для проведення державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_2 повинна перевірятись в межах оскарження рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 21203011 від 08.05.2015.

Разом з тим, позивачем у адміністративному позові не заявлено позовної вимоги щодо визнання протиправним та скасування вказаного рішення.

Щодо вимоги, яку заявлено позивачем, про зобов'язання відповідача зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 суд звертає увагу на наступне.

Згідно зі статтею 11 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Отже, саме державний реєстратор здійснює державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень у разі, якщо документи, що подаються для такої реєстрації відповідають вимогам законодавства щодо їх оформлення та підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно.

Суд зазначає, що завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Так, згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями треба розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У постанові від 21.10.2010 № П-278/10 Вищий адміністративний суд України зауважив, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Згідно статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, за рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Фадєєва проти Росії» (Заява № 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії» (Заява № 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року, «Єрузалем проти Австрії», (Заява № 26958/95), Страсбург, від 27 лютого 2001 року, «Реквеньї проти Угорщини», (Case of Rekvenyi v. Hungary), (Заява № 25390/94), Страсбург, від 20 травня 1999 року, завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Таким чином, зважаючи на те, що суд є правозастосовуючим органом, а чинним законодавством встановлена процедура прийняття відповідних рішень державними реєстраторами, суд не може підміняти цю процедуру та орган, до компетенції якого віднесено прийняття відповідних рішень, суд приходить до висновку про неможливість втручання в дискрецію суб'єкта владних повноважень.

Одночасно, суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неналежним, оскільки зобов'язанню вчинення дій, зазначених у позовних вимогах передує прийняття органом державної реєстрації прав відповідного рішення.

У відповідності до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, виконано покладений на нього обов'язок та спростовано твердження позивача в повному обсязі.

Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об'єктивно перевіривши наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур