Справа № 826/1029/17
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2018-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1029/17 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Кобаля М.І., секретар судового засідання Харитонова Х.Б., за участі позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, перекладача ОСОБА_4, представника відповідача Молодницької І.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах громадянина Російської федерації ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2017 р. у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської федерації ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

11.01.2017р. громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 подав до суду позов до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 р. № 546-16 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов'язання відповідача визнати його біженцем.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач не бажає повертатися до країни свого погодження і бажає отримати в Україні статус біженця, оскільки має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та політичних переконань.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.12.2016 р. у задоволені позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позовних вимог дійшов висновку, що позивач як заявник не переконав орган міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень, внаслідок чого, суд першої інстанції погодився з висновками відповідача, що позивач звернувшись із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, таким чином бажає уникнути відповідальності за вчинення протиправних дій, за які в Російській Федерації відносно нього порушено кримінальну справу.

Позивач, не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.12.2016 р., як таку, що прийнято з порушенням норм матеріального права та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

20.03.2018р. відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що спірне рішення прийнято з дотримання норм чинного законодавства.

В судовому засіданні позивач за участю перекладача та представник позивача підтримали доводи апеляційної скарги, представник відповідача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду скасуванню, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Російської Федерації, уродженець Ставропольського краю, подав 17.05.2016р. до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.89).

Заява позивача обґрунтована тим, що він не бажає повертатися до країни свого погодження, а бажає отримати в Україні статус біженця, оскільки має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та політичних переконань.

25.05.2016 в приміщенні СІЗО м. Запоріжжя, де утримувався позивач, співробітниками відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було проведено співбесіду з позивачем, що підтверджено відповідним протоколом (т.1 а.с.121).

За результатами розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.05.2016 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області складено висновок від 06.06.2016 щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийнято наказ від 06.06.2016 №88 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 (т.1 а.с.161).

Подальшому Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області складено висновок від 05.09.2016 щодо відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.226) на підставі якого Державною міграційною службою України 26.10.2016р. складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.214).

27.10.2016р. Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №546-16 та складено відповідно повідомлення № 5 від 14.11.2016р. (т.1 а.с.255).

Вказані обставини підтверджені відповідними доказами і не є спірними.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1,2, 3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частинами 2 та 3 статті 308 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляці йній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначені поняття:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлений порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Стаття 7 вказаного Закону визначає порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 8 цього Закону встановлює порядок попереднього розгляду заяв.

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачає стаття 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Зокрема, вказаною статтею встановлено, що працівником органу міграційної служби проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником; орган міграційної служби спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону; у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається й такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України; орган міграційної служби направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я; документи, отримані або підготовлені органом міграційної служби під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника; після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особова справа заявника разом з письмовим висновком органу міграційної служби, який розглядав заяву, надсилається до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до частини 3 статті 10 вказаного Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Частина ж 5 вказаної статті встановлює, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно Конституції України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в наступних ратифікованих Україною міжнародних договорах:

1. Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 р., зокрема стаття 3: «Жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань».

2. Конвенція, стаття 2: «Право кожного на життя охороняється законом»; стаття 3: «Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню».

Норми Конвенції тлумачаться в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ; Суд).

Практика використання рішень ЄСПЛ врегульована Законом України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статтею 17 якого визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позовних вимог погодився з висновками відповідача про відсутність доказів щодо обґрунтованості позовних вимог, оскільки позивач не надав переконливих доказів правдивості своїх фактичних тверджень, а його звернення із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є спробою уникнути кримінальної відповідальності за вчинення протиправних дій, за які в Російській Федерації відносно нього порушено кримінальну справу.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Зі змісту поданої позивачем заяви про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, і в судовому засіданні позивач не заперечував той факт, що він у квітні 2013 року покинув країну походження внаслідок переслідувань через віросповідання, перебував разом з сім'єю в Польщі, Німеччині, Азербайджану. У 2014р. внаслідок анексії Криму переїхав до Вінницької області м. Ладижин та згодом став волонтером батальйону «Крим». В 2015 році під час перебування в м. Києві був затриманий співробітниками СБУ та переданий до міграційної служби у м. Києві, після чого відносно нього було прийнятого рішення про його примусове повернення, внаслідок чого він виїхав до Молдови. Подальшому позивач повернувся в Україну нелегальним шляхом, перетнувши кордон в Одеській області, проживав у Вінницькій області, а згодом у м. Мелітополь Запорізької області, де й він був затриманий 16.01.2016 співробітниками СБУ.

Позивач на підтвердження обґрунтованості побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та політичних переконань надав листи «Міжнародного миротворчого батальйону ім.Іси Мунаєва» №334-07/19 від 13.03.2016 та №334-07/22 від 02.04.2016, в яких зазначено, що ОСОБА_2 є активним і послідовним прибічником незалежності чеченської держави, надавав волонтерську допомогу захисникам України від російської агресії, є опозиціонером та критиком режиму російського уряду (т.1 а.с.118).

Суд першої інстанції вказані листи не прийняв до уваги як докази політичної діяльності позивача, зазначив, що вказані листи містять протиріччя щодо позиції позивача.

З особової справи сформованої відповідачем № 2016ZP 0004 відносно позивача вбачається, що відповідач під час проведення перевірки прийняв до уваги лист Генеральної прокуратури Російської Федерації від 19.02.2016р. № 81/3-522-15 в якому зазначено, що в правоохоронних органах знаходиться кримінальна справа відносно ОСОБА_2 за скоєння злочину передбаченого ч.2 ст.208 КК РФ, а саме участь на території іноземної держави у військовому формуванні.

Враховуючи вищевказане, колегії суддів вважає, що саме такі протиріччя повинні бути усунуті відповідачем під час проведення співбесід з особою, яка звернулася із заявою про визнання її біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, оскільки саме до повноважень відповідача відноситься вирішення питання про наявність чи відсутність у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та політичних переконань, саме до повноважень відповідача відноситься вирішення питання чи дійсно особа, яка звернулася за захистом, є особою, яка переслідується в державі свого походження через політичні переконання чи ця особа займається терористичною діяльністю.

Вищенаведене, на думку колегії суддів, свідчить про те, що висновок відповідача про відмову позивачу у наданні відповідних статусів є передчасним, оскільки, колегія суддів вважає, що відповідач не вчинив необхідних заходів щодо збирання та отримання відносно позивача більш достовірної інформації, ідентифікації позивача як особи, не проаналізував інформацію щодо ситуації в Росії з приводу переслідувань, та не прийняв до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців міжнародного суспільства.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є головним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, проте ці побоювання повинні бути реальними.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми національного законодавства та міжнародного досвіту, приймаючі до уваги наявні в матеріалах справи документи, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не в повній мірі дотримано наведені законодавчі приписи, адже було проведено лише одна співбесіда з позивачем, проте додаткових же відомостей з метою уточнення інформації щодо політичної, волонтерської діяльності позивача відповідачем не вимагалось.

Отже, відповідачем не доведено правомірність прийнятого ним рішення, суду не надано доказів на підтвердження обґрунтованості висновків щодо правомірності відмови у наданні позивачу статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Також, колегія суддів приймає до уваги правову позицію Верховного Суду висловлену 18.04.2018 р. при розгляді справи №815/1808/16.

Таким чином, враховуючи положення ст.2 КАС України, зокрема завдання та основні засади адміністративного судочинства, колегія суддів вважає, що аргументи апелянта заслуговують уваги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо необґрунтованості позовних вимог, з метою ефективного захисту прав, свобод і інтересів позивача спірне рішення відповідача підлягає визнанню як протиправне та скасуванню, а заява позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повторному розгляду відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції.

Внаслідок зазначеного, доводи апелянта заслуговують частковій увазі, рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, що є підставою для її скасування, та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Повний текст постанови виготовлено 26.04.2018 р.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах громадянина Російської федерації ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2017 р. - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2017 р. у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської федерації ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - скасувати.

Позов Громадянина Російської федерації ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 № 546-16 про відмову у визнанні громадянина Російської федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача від 17.05.2016 р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

М.І. Кобаль