Справа № 826/8114/14
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 квітня 2018 року №826/8114/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.08.2014 р. в адміністративній справі №826/8114/14 відмовлено повністю у задоволенні позову ОСОБА_1, (далі - позивач, ОСОБА_1), до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві, (далі - відповідач), про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.05.2014 р. №265/26-59-17-01, (далі - оскаржуване рішення).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2014 р. постанову суду першої інстанції від 28.08.2014 р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.04.2016 р. постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.08.2014 р. та ухвалу суду апеляційної інстанції від 25.11.2014 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України від 06.07.2005 р. №2747-IV у редакції, що діяла до 15.12.2017 р.), допущено заміну первинного відповідача на належного - Державну податкову інспекцію у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві, (далі - відповідач).

За результатами повторного автоматичного розподілу справ між суддями, для нового розгляду справи в Окружному адміністративному суді міста Києва призначено відповідного суддю.

У ході нового розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх. Пояснив, що оскаржуване рішення прийнято на підставі хибних висновків контролюючого органу, яким не враховано, що анульована банком за кредитним договором сума заборгованості включає відсотки. Зроблений контролюючим органом розрахунок грошового зобов'язання є невірним.

Представник відповідача у відповідне судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, заява про розгляд справи за відсутності його представника до суду не надійшла. Позиції щодо заявлених позовних вимог у ході нового розгляду справи відповідач не висловив.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 р. №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р.), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Зі змісту ухвали суду касаційної інстанції від 12.04.2016 р. вбачається, що рішення судів попередніх інстанцій скасовані у зв'язку з тим, що такими судами неповно досліджено обставини справи, висновки судів є передчасними.

Зважаючи на викладене, у ході нового розгляду справи судом з'ясовано наступне.

За результатами проведеної документальної позапланової невиїзної перевірки позивача щодо дотримання вимог податкового законодавства з питань повноти та своєчасності сплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб від доходів, отриманих у вигляді додаткового блага, за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 р., складено акт від 13.05.2014 р. №225/17-01/НОМЕР_1, в якому зафіксовано порушення позивачем ст. 36, ст. 176, абз. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, ст. 179 Податкового кодексу України, (далі - ПК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а саме: позивачем не подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за податковий (звітний) 2012 р., не задекларовано дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у сумі 1566946,98 грн., не нараховано та не сплачено до бюджету податок з доходів фізичних осіб за 2012 р. у сумі 263808,85 грн.

На підставі акту перевірки, 23.05.2014 р. відповідачем прийнято оскаржуване рішення про збільшення суми грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 329761,06 грн., у тому числі 263808,85 грн. основного платежу та 65952,21 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Як встановлено судом, висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства відповідачем зроблено з огляду на те, що позивачем не сплачено податок з доходів фізичних осіб з отриманого доходу у розмірі 1566964,98 грн. у вигляді анульованої заборгованості за кредитним договором.

Так, на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що 27.12.2007 р. між позивачем (позичальник) та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), (кредитор) було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (кредитний договір №0).

Відповідно до договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», (далі - ТОВ «Кей-Колект»), ПАТ «УкрСиббанк» передано, а ТОВ «Кей-Колект» прийнято право вимоги за договорами іпотеки відповідно додатку до цього договору №1, у тому числі за договором позивача.

Повідомленням ТОВ «Кей-Колект» про анулювання боргу від 20.09.2012 р. №002-6628 позивача повідомлено про анулювання боргу в розмірі 196042,16 доларів США, що складає 1566964,98 грн. по курсу Національного банку України станом на 20.09.2012 р.

У вказаному повідомленні також звернуто увагу позивача на його обов'язок відобразити зазначену суму в річній податковій декларації і самостійно сплатити суму податку на доходи фізичних осіб відповідно до пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України.

За наслідками листування між Державною податковою інпекцією у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві та ТОВ «Кей-Колект» щодо отриманого у 2012 р. доходу позивача, ТОВ «Кей-Колект» повідомило контролюючий орган (лист від 15.04.2014 р. №135-12977), що з метою виконання вимог пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України ТОВ «Кей-Колект», як кредитор, повідомило позивача, що анульована сума заборгованості є доходом, отриманим як додаткове благо, та попередило про необхідність самостійно сплатити податок з такого доходу та відобразити його у річній податковій декларації з податку на доходи фізичних осіб.

Як зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 12.04.2016 р., відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідну суму анулювання заборгованості за кредитним договором у декларації позивача не відображено як суму додаткового блага, податок не сплачено, внаслідок чого контролюючим органом правомірно донараховано позивачу податок на доходи фізичних осіб у розмірі 263808,85 грн. та штрафні санкції в розмірі 65952,21 грн. спірним податковим повідомленням-рішенням.

Однак, такі висновки судів, на переконання суду касаційної інстанції, є передчасними та такими, що зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин у справі.

Для правильного вирішення спору у ході нового розгляду справи суду слід дослідити кредитний договір від 27.12.2007 р. №0, укладений позивачем з ПАТ «УкрСиббанк», докази переходу права вимоги від банку до ТОВ «Кей-Колект» щодо грошового зобов'язання за вказаним кредитним договором; надати належну оцінку розрахунку заборгованості за спірними правовідносинами із визначенням правового статусу усієї суми прощеної заборгованості за кредитом, з огляду на те, що вказана сума може включати в себе тіло кредиту, відсотки та/або пеню, що, відповідно, зумовлює настання для позивача різних правових наслідків у межах спірних правовідносин.

Зважаючи на викладене суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 ПК України, додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Згідно з абз. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається: дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано, такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.

З урахуванням зазначених вище норм ПК України обов'язок щодо самостійної сплати податку з доходу у вигляді суми боргу, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, отриманого як додаткове благо, виникає у платника податку за наявності таких умов: отримання платником податку доходу, у вигляді суми боргу такого платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням; надіслання платнику податку повідомлення про анулювання (прощеного) боргу; включення кредитором суми анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податку, за підсумками звітного періоду; відображення платником податків отриманого доходу у річній податковій декларації.

Як вже зазначено вище, 27.12.2007 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем було укладено кредитний договір, за умовами якого банком надається позичальнику кредит на придбання нерухомого майна.

В подальшому, а саме 12.12.2011 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, згідно з яким, банк зобов'язався передати у власність товариства, а товариство - прийняти права вимоги, у тому числі за кредитним договором, укладеним із позивачем, та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження банку за плату та на умовах, визначених цим договором.

12.12.2011 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» також укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, за умовами якого банк передає, а товариство приймає права вимоги за договорами іпотеки, у тому числі за договором, укладеним із позивачем.

Факт переходу права вимоги від банку до ТОВ «Кей-Колект» позивачем не заперечувався та підтверджується інформацією, яка міститься у документах, долучених до матеріалів справи, у тому числі у листі ТОВ «Кей-Колект» від 17.07.2014 р. №135-14034.

Стосовно розрахунку заборгованості та визначення правового статусу усієї суми прощеної заборгованості за кредитом, суд зазначає наступне.

З наявного у матеріалах справи листа ТОВ «Кей-Колект» від 18.11.2014 р. №135-15310 вбачається, що станом на 12.12.2011 р. сума заборгованості позивача становила 1938484,63 грн., з яких 515988,63 грн. є відсотками за користування кредитом, а 1422486,00 грн. - тілом кредиту. Оскільки до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право нараховувати штрафні санкції і відсотки, то остаточна сума заборгованості позивача перед ТОВ «Кей-Колект» становила 2110061,39 грн.

Внаслідок переговорів з позивачем та товариством було досягнуто згоди, що у випадку погашення позивачем 38% за тілом кредиту (543060,00 грн.) товариство анулює борг, що залишається після сплати даної суми, а саме 1566964,98 грн.

Позивачем було сплачено на корить ТОВ «Кей-Колект» на погашення тіла кредиту наступні суми: 30.07.2012 р. - 15522,41 грн., 20.09.2012 р. - 527538,00 грн.

У зв'язку із виконанням позивачем домовленості, ТОВ «Кей-Колект» прийнято рішення про анулювання заборгованості у сумі, що за даними облікової системи АТ «УкрСиббанк» на момент анулювання боргу склала 1566964,98 грн. (1050976,00 грн. - тіло кредиту, 515988,63 грн. - відсотки).

Отже, як вбачається з викладеного, анульована заборгованість позивача складалася із тіла кредиту та відсотків.

Судом касаційної інстанції в ухвалі від 12.04.2016 р. зазначено, що пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, нарахована банком за умовами договору, та відповідно анульована, не є доходом платника податків в розумінні ПК України, що підлягає оподаткуванню згідно з п. 164.2 ст. 164 ПК України.

Пенею, у свою чергу, є сума коштів у вигляді відсотків, нарахованих на суми грошових зобов'язань, не сплачених у встановлені законодавством строки (пп. 14.1.162 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Відповідно до пп. 14.1.54 п. 14.1 ст. 14 ПК України, дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді: а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України; б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів; в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів; г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України; ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України; д) інших доходів від діяльності, у тому числі пов'язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов'язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо); е) спадщини, подарунків, виграшів, призів; є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору; ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

За змістом пп. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 ПК України, доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Як вже зазначено вище, додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами цього Кодексу) (п. 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

У відповідності до п. 3.3 Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 24.12.2010 р. №1020, у графі 3 «Сума виплаченого доходу» відображається сума фактично виплаченого доходу платнику податку податковим агентом.

Отже, відповідно до положень ПК України, визначальною ознакою доходу платника податку, як об'єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є фактичне отримання такого доходу платником податку в грошовій, матеріальній чи нематеріальній формі.

Відсотки за кредитом є платою позичальника у боргових (кредитних) відносинах за надані кредитні кошти.

Відтак, суд вважає, що відсотки за користування кредитом, нараховані банком відповідно до умов договору та анульовані за його рішенням, не є доходом платника податків в розумінні ПК України, який підлягає оподаткуванню в порядку абз. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України.

Таким чином, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки відповідачем розрахунок грошового зобов'язання проведено невірно, а саме за основу контролюючим органом взято завищену суму отриманого позивачем додаткового блага.

Так, виходячи із суми тіла кредиту - 1050976,00 грн., яка анульована, сума донарахованого податку, за підрахунком суду, повинна була б скласти 156776,72 грн., а сума штрафу - 39194,18 грн.

Водночас, суд не вбачає за доцільне скасовувати податкове повідомлення-рішення в частині завищення грошового зобов'язання, оскільки в будь-якому випадку, зважаючи на вищевикладене, таке повідомлення-рішення, у відповідності до ст. 60 ПК України, буде вважатись відкликаним.

До того ж, розрахунок та нарахування грошового зобов'язання віднесено до виключної компетенції контролюючого органу, а тому суд не вбачає за необхідне та за можливе втручатися у повноваження контролюючого органу та самостійно розраховувати суму грошового зобов'язання позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 72, ч. 2 ст. 73, ст. 76, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приймаючи до уваги викладене в сукупності, керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві від 23.05.2014 р. №265/26-59-17-01.

3. Присудити на користь ОСОБА_1 (місце проживання: 04112, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) сплачений ним судовий збір у розмірі 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім гривень двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у місті Києві (місцезнаходження: 04107, м. Київ, вул. Багговутівська, буд. 26; ).

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Згідно з підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Ю.Т. Шрамко