Справа № 826/5951/17
Суддя: Лічевецький І.О.
Дата ухвалення: 2018-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5951/17 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Земляної Г.В., при секретарі - Шевчук А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом у якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила визнати протиправними та скасувати:

- вимогу № Ф- від 06.04.2017 р. про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування розмірі 111 510 грн. 62 коп.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 06.04.2017 р.;

- рішення про результати розгляду первинної скарги № 1998/к/26-15-10-02-06 від 20.03.2017 р.;

- податкове повідомлення-рішення № від 10.05.2017 р., яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання із сплати податку на доходи фізичних осіб на 298 890 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № від 10.05.2017 р., яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання із сплати військового збору на 24 109 грн. 31 коп.;

- податкове повідомлення-рішення № від 10.05.2017 р., яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання із сплати податку на доходи фізичних осіб на 170 грн.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що висновок, викладений в акті перевірки, про те, що вона надавала послуги з доступу до мережі Інтернет та не могла перебувати на спрощеній системі оподаткування ґрунтується на припущеннях, а отже спірні рішення не є вмотивованими.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, не повне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову про задоволення позову.

Зокрема, скаржник стверджує, що суд першої інстанції не взяв до уваги її доводи стосовно того, що вона здійснювала діяльність із надання в оренду місць для роботи на комп'ютері, тобто була споживачем, а не постачальником Інтернет послуг. При цьому навіть за умови, якби вона надавала послуги з доступу до мережі Інтернет, чинне законодавство не забороняє їй бути платником єдиного податку.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління ДФС у м. Києві наполягає на тому, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення. Так, відповідач звертає увагу на те, що згідно банківських виписок ОСОБА_4 здійснювала оплату за послуги зв'язку, тобто остання надала доступ до мережі Інтернет. Оскільки відповідно до Закону України «Про телекомунікації» такий вид діяльності підлягає ліцензуванню, позивач не могла бути платником єдиного податку.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Київський апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 14.12.2016 р. по 20.12.2016 р. посадовцями державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві проведено позапланову виїзну перевірку дотримання вимог чинного законодавства з питання оподаткування фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 за період з 02.12.2014 р. по 20.12.2016 р.

Результати перевірки оформлено актом № 586/26-57-13-06/ від 27.12.2016 р.

Згідно цьому акту позивачем порушено вимоги ст.ст. 49, 177, 176, п. 16-1 Підрозділу 10 Податкового кодексу України (надалі за текстом - «ПК України»), ст.ст. 7, 8, 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» наслідок чого: занижено податок на доходи фізичних осіб на 273 180 грн.; занижено суму єдиного соціального внеску на 131 478 грн. 62 коп.; занижено суму військового збору на 19 287 грн. 45 коп.

Такий висновок контролюючого органу вмотивовано наступним.

ФОП ОСОБА_4 внесена до державного реєстру підприємців та здійснює наступні види діяльності: надання комбінованих офісних адміністративних послуг; надання в оренду й експлуатація власного чи орендованого майна; надання в оренду офісних машин і устаткування, у тому числі комп'ютерів (основний вид); інша діяльність у сфері електрозв'язку; діяльність із керування комп'ютерним устаткуванням; інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп'ютерних систем.

У період з 02.12.2014 р. по 12.10.2016 р. ФОП ОСОБА_4, перебувала на спрощеній системі оподаткування (3 група платника єдиного податку).

Відповідно до поданих податкових декларацій платника єдиного податку за 2014-2016 роки позивач декларувала доходи від надання в оренду й експлуатацію орендованого нерухомого майна та офісного устаткування.

Згідно пояснення від 19.12.2016 р. ФОП ОСОБА_4 надавала тільки місце для роботи на комп'ютері.

Разом з тим, надані до перевірки документи свідчать про фактичне отримання доходу від надання телекомунікаційних послуг (каналів електрозв'язку (Інтернет)) кінцевим споживачам (абонентам) за адресою: м. Київ, вул. Осіння, 6.

Так, із наданих договору оренди офісного обладнання № б/н від 01.04.2015 р. та акту прийому передачі від 01.04.2015 р. не можливо визначити устаткування, перелік, вид та вартість майна.

Водночас, відповідно до банківських виписок у 2015 р. та у період з 01.01.2016 р. по 12.10.2016 р. на рахунок ФОП ОСОБА_4 надійшли кошти у загальній сумі 1 289 350 грн. від мережевих клієнтів «Биплан» з призначенням платежу «За послуги».

У свою чергу, позивачем здійснювалась оплата за послуги зв'язку ТОВ «Навігатор-Онлайн» та ТОВ «Київські оптичні мережі».

На думку контролюючого органу наведене свідчить про те, що позивач фактично здійснювала діяльність з надання телекомунікаційних послуг (доступ до каналів електрозв'язку (Інтернет)), не включена до реєстру провайдерів, операторів телекомунікацій, не має відповідних ліцензій та не мала права застосовувати спрощену систему оподаткування.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки, прийнято: податкове повідомлення-рішення № від 31.01.2017 р., яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання із сплати військового збору на 24 109 грн. 31 коп.; податкове повідомлення-рішення № від 31.01.2017 р. про збільшення грошового зобов'язання із сплати податку на доходи фізичних осіб на 341 475 грн.; податкове повідомлення-рішення № від 31.01.2017 р., яким застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 170 грн.; вимогу № Ф- від 31.01.2017 р. про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування розмірі 131 478 грн. 82 коп.; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 31.01.2017 р., яким застосовано фінансові санкції у розмірі 19 589 грн. 29 коп.

ФОП ОСОБА_4 оскаржила названі рішення в адміністративному порядку.

Рішенням Головного управління ДФС у м. Києві № 1998/к/26-15-10-02-06 від 20.03.2017 р. первинну скаргу задоволено частково, скасовано вимогу № Ф- від 31.01.2017 р. та рішення № від 31.01.2017 р.

Крім того, Головним управлінням ДФС у м. Києві були прийняті: рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 06.04.2017 р., яким до позивача застосовано фінансові санкції в розмірі 15 563 грн. 79 коп.; вимога № Ф- від 06.04.2017 р. про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування розмірі 111 510 грн. 62 коп.; податкове повідомлення-рішення № від 10.05.2017 р., яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання із сплати податку на доходи фізичних осіб на 298 890 грн., у тому числі 239 112 грн. за основним платежем та 59 778 грн. за штрафними санкціями; податкове повідомлення-рішення № від 10.05.2017 р., яким ФОП ОСОБА_4 збільшено суму грошового зобов'язання із сплати військового збору на 24 109 грн. 31 коп., у тому числі 19 287 грн. 45 коп. за основним платежем та 4 821 грн. 86 коп. за штрафними санкціями; податкове повідомлення-рішення № від 10.05.2017 р., яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання із сплати податку на доходи фізичних осіб на 170 грн. за штрафними санкціями.

Правові засади застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, а також справляння єдиного податку встановлені Главою 1 розділу XIV Податкового кодексу України (надалі за текстом - «ПК України»).

Так, пунктом 291.2 статті 291 ПК України (тут та надалі норми у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Згідно пункту 291.3 названої статті ПК України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Підпунктом 3 пункту 291.4 статті 291 ПК України до третьої групи віднесено фізичних осіб-підприємців, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб'єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 5000000 гривень.

Відповідно до підпункту 8 підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України не можуть бути платниками єдиного податку першої - третьої груп суб'єкти господарювання (юридичні особи та фізичні особи - підприємці), які здійснюють діяльність з надання послуг пошти (крім кур'єрської діяльності) та зв'язку (крім діяльності, що не підлягає ліцензуванню).

За змістом підпункту 5 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання платники єдиного податку зобов'язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми.

Пунктом 16-1 Підрозділу 10 Розділу ХХ ПК України установлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. Платники збору зобов'язані забезпечувати виконання податкових зобов'язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 р. № 2464-VI для фізичних осіб-підприємців, крім тих які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Із матеріалів справи вбачається, що 01 квітня 2015 р. між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 укладено договір оренди приміщення та офісного обладнання, за умовами якого остання прийняла у строкове платне користування приміщення загальною площею 653,6 кв.м у будинку № 6, по вул. Осіння, в м. Києві.

За даними акту прийому-передачі орендодавець передав в оренду позивачеві 30 кімнат.

Згідно акту прийому-передачі від 01.04.2015 р. ФОП ОСОБА_4 також були надані в оренду меблі та обладнання, у тому числі: комутатори, системні блоки, принтери, монітори.

За мовами договору № 1359-В від 01.03.2015 р. ТОВ «Навігатор-Онлайн» зобов'язалось надати ФОП ОСОБА_4 наступні послуги: підключення серверу по виділеній лінії зв'язку за адресою вул. Осіння, 6 в м. Києві; здійснення прийому та передачі мережевого трафіку.

Рахунки на оплату та банківські виписки свідчать, що позивачем сплачувалась абонентська плата за послуги Інтернет ТОВ «Навігатор-Онлайн» та ТОВ «Київські оптичні мережі».

Також, у 2015 р. та у період з 01.01.2016 р. по 12.10.2016 р. на рахунок ФОП ОСОБА_4 надходили кошти від мережевих клієнтів «Биплан» з призначенням платежу «оплата за послуги».

Наведене свідчить, що позивач отримувала від ТОВ «Навігатор-Онлайн» та ТОВ «Київські оптичні мережі» послуги з доступу до мережі Інтернет.

Такий висновок не заперечується і контролюючим органом. Так, на сторінці 5 акта перевірки № 586/26-57-13-06/ від 27.12.2016 р. прямо зазначено, що ФОП ОСОБА_4 надавався доступ до мережі Інтернет названими підприємствами.

При цьому, той факт, що позивачем провадилась діяльність з надання телекомунікаційних послуг, не підтверджується жодним прийнятним та переконливим доказом.

Саме по собі надходження коштів, в якості оплати за послуги, від мережевих клієнтів «Биплан» не може бути беззаперечним доказом того, що це були саме телекомунікаційні послуги.

Крім того, висновок відповідача, з яким погодився суд першої інстанції, про те, що ФОП ОСОБА_4 зобов'язана була перейти на загальну систему оподаткування, оскільки здійснювала діяльність з надання доступу до каналів електрозв'язку (Інтернет), яка підлягає ліцензуванню, не ґрунтується на положеннях чинного законодавства.

Відповідно до підпункту 3 пункту 7 статті 42 Закону України «Про телекомунікації» від 18 листопада 2003 р. № 1280-IV ліцензуванню підлягає діяльність у сфері телекомунікацій з надання послуг рухомого (мобільного) телефонного зв'язку з правом технічного обслуговування та експлуатації телекомунікаційних мереж і надання в користування каналів електрозв'язку.

Стаття 1 названого Закону визначає, що канал електрозв'язку - це сукупність технічних засобів, призначених для перенесення електричних сигналів між двома пунктами телекомунікаційної мережі, і який характеризується смугою частот та/або швидкістю передачі; а технічні засоби телекомунікацій - обладнання, станційні та лінійні споруди, призначені для утворення телекомунікаційних мереж.

Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що позивач використовувала у своїй діяльності обладнання, станційні та лінійні споруди, призначені для утворення телекомунікаційних мереж матеріали справи не містять.

Тобто, навіть якщо припустити, що ФОП ОСОБА_4 дійсно надавала послуги з доступу до мережі Інтернет, така діяльність не підлягає ліцензуванню, а отже позивач мала право її здійснювати перебуваючи на спрощеній системі оподаткування.

Слід зазначити, що у листі № 1572/А/26-15-12-02-14 від 26.02.2016 р. відповідач сам дійшов такого висновку, роз'яснивши платнику податків, що він може бути зареєстрованим платником єдиного податку за умови, що вид діяльності «Інтернет - провайдер телекомунікацій» (КВЕД 61.90) не підпадає під перелік видів діяльності у сфері телекомунікацій, які підлягають ліцензуванню відповідно до п. 7 ст. 42 Закону № 1280.

Не можна залишити поза увагою і той факт, що листом № 02-2349/111 від 03.04.2018 р. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері електрозв'язку та інформатизації роз'яснила, що діяльність з надання послуг доступу до Інтернет не входить до переліку видів діяльності, які підлягають ліцензуванню.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення про результати розгляду первинної скарги, то у цій частині суд апеляційної інстанції підтримує правову позицію окружного адміністративного суду про те, що таке рішення не порушує прав позивача, а отже не може бути визнано протиправним чи скасовано.

З огляду на викладене ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 06.04.2017 року.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у місті Києві про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 06.04.2017 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 10.05.2017 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 10.05.2017 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 10.05.2017 року.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 24 квітня 2018 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя Г.В.Земляна