Справа № 820/943/18
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

25 квітня 2018 р. № 820/943/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шляхової О.М., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (61105, АДРЕСА_1) до Управління Державної міграційної служби України в Київській області ( 04073, м. Київ, вул. Петропавлівська, б. 11), третя особа: Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, б. 24) про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд: скасувати Рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 113 від 05.04.2016 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачка не погоджується з рішенням Відповідача, вважає, що воно прийнято з надуманих підстав та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, вільно трактуються відповідачем на власний розсуд та на свою користь, що призводить до грубого законного порушення проживання іноземця ОСОБА_1 в Україні та членів її родини.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Рішення Управління ДМС України в Київській області щодо скасування дозволу на імміграцію громадянці Вєтнаму ОСОБА_1 має бути скасоване як таке, що порушує право на невтручання у сімейне життя, право на постійне і безперервне спільне проживання разом з чоловіком та дітьми, право на безперервне спілкування і виховання своїх неповнолітніх дітей, порушує права неповнолітньої дитини, суперечить приписам законодавства України щодо охорони прав дитини, нормам міжнародних договорів щодо охорони прав дитини та рішенням Європейського суду з прав людини щодо неприпустимості свавільного і необґрунтованого втручання в сімейне життя у демократичному суспільстві. Зазначене втручання у сімейне життя не може бути визнаним необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, /для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у письмовому відзиві на позов зазначив, що в ході перевірки встановлено, що громадянка СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, 25.06.2005 р. звернулася до Вишгородського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка є матір'ю іммігрантки та її неповнолітня донька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка міста Харкова, має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. З ст. 8 Закону України «Про громадянство України». Керівництвом ВГІРФО ГУМВС України в Київській області 08.08.2005 року на підставі заяви громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 прийнято рішення щодо надання їй дозволу на імміграцію відповідно до п. 6 частини 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне місце проживання серії НОМЕР_2. Але неповнолітня донька позивачки ОСОБА_2 могла отримати дозвіл на імміграцію лише разом з батьками, це є визначальним критерієм, для набуття статусу іммігранта.

Оскільки, перевіркою проведеною Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області було виявлено, що дозвіл на імміграцію був наданий позивачу без дотримання вимог законодавства встановлених Законом України «Про імміграцію», зазначений дозвіл на імміграцію підлягає до скасування на підставі п. 1, 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». На підставі викладеного, зважаючи на те, що ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу всупереч міграційного законодавства (тобто з порушенням вимог встановлений ви. 1 та п. 6 ч. 2 ст. 4 та п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону України «Про імміграцію»).

Представник позивача через канцелярію суду 25.04.2018 року надав клопотання про розгляд справи у його відсутності в порядку письмового провадження.

У судове засідання, представник відповідача, повідомлений належним чином про день, час та місце розгляду справи - не прибув, причин неявки суду не повідомив.

Третя особа - Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області, повідомлений належним чином про дату судового розгляду справи, у судове засідання не прибув, причин неявки суду не повідомив.

Суд, на підставі ст. 205 КАС України, вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.

Суд з'ясувавши позицію позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, встановив наступне.

Судом встановлено, що громадянка СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, 25.06.2005 році звернулася до Вишгородського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка є матір'ю іммігрантки та її неповнолітня донька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка міста Харкова, має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. З ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

Керівництвом ВГІРФО ГУМВС України в Київській області 08.08.2005 року на підставі заяви громадянки Вєтнаму ОСОБА_1 прийнято рішення щодо надання їй дозволу на імміграцію відповідно до п. 6 частини 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне місце проживання серії НОМЕР_2.

Позивач звернулась із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні оскільки діюча є непридатною для використання.

В подальшому до Управління ДМС України в Київській області 10.08.2015 надійшов запит з ГУ ДМС України в Харківській області № 04/15796 від 30.07.2015 щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію громадянці СРВ ОСОБА_1, яка звернулась із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні оскільки діюча є непридатною для використання.

Відповідно до пункту 4.5 розділу IV Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року № 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 06.08.2013 за № 1335/23867, прийнятого відповідно до пункту 2 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійна проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 28.03.2012 року № 251, передбачено, що працівник територіального органу чи підрозділу ДМС України при надходженні заяви перевіряє: наявність підстав для обміну посвідки; звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах; перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку (Постанова КМУ №251).

На виконання зазначеної норми Управлінням ДМС України в Київській області була проведена перевірка матеріалів особової справи № 56390, щодо законності надання дозволу на імміграцію громадянину СРВ ОСОБА_1.

Позивач зазначає, що 29.01.2018р. Листом № 11-24/6/6301 -18/6301.81/1537-18 від 09.10.2017 року Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області повідомило ОСОБА_1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну рішенням УДМС України в Київській від 05.04.2016 року.

Позивачка ОСОБА_1 отримала разом з зазначеним листом в ТУ ДМС України в Харківській області копію Рішення про скасування дозволу на імміграцію УДМС України в Київській області № 113 від 05.04.2016 року та Висновок про перевірку законності надання дозволу на імміграцію громадянці СРВ ОСОБА_1 від 05.04.2016 року.

Позивач не погоджується з рішенням Відповідача оскільки воно прийнято з надуманих підстав, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. що зумовило її звернутись за захистом своїх прав із означеним позовом до суду.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Згідно ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Приписами ч.15 ст.4 Закону встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року "Про імміграцію" (далі - Закон № 2491-ІІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про імміграцію", імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з п. 2, 3 ч.1 ст. 6 Закону України "Про імміграцію", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно з положеннями п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію", квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Стаття 9 Закону України "Про імміграцію" встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5)документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Крім зазначених документів, зокрема, подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Статтею 10 Закону України "Про імміграцію" встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви ( ч.4 ст. 11 Закону України "Про імміграцію").

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 (далі по тексту - Порядок № 1983).

Відповідно до п. 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Отже, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які, на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Суд зазначає, що відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Суд зазначає, що спірне рішення відповідача прийнято саме на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" (інші випадки, передбачені законами України).

Проте, назване рішення не містить в собі посилань на встановлений міграційним органом інший випадок, передбачений законом України, крім визначений ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" для скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу.

Суд зазначає, що доказів надання позивачем при отриманні дозволу на імміграцію неповного пакету документів, передбаченого законом, приховування даних щодо сімейного стану, не надано.

Окремо суд зазначає, що УГІРФО ГУМВС України в Харківській області під час надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою позивачці, жодних заперечень щодо комплектності поданих документів не повідомляв, адже відповідно до вимог ст. 9 Закону України "Про імміграцію" неподання особою всіх визначених законом документів є підставою для неприйняття заяви про надання дозволу на імміграцію.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав, у розумінні ст. 12 Закону України "Про імміграцію" для скасування позивачу дозволу на імміграцію.

При цьому, відповідачем не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з'явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач має на території України родину, діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 (ОСОБА_4, Свідоцтво про зміну Імені від 31.09.2016 року, актовий запис № 38), ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 та чоловіка ОСОБА_6.

Діти Позивачки ОСОБА_3 (ОСОБА_4) і ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 набули громадянство України за територіальним походженням відповідно до Закону України «Про громадянство».

Неповнолітня дитина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 3 статті 8 Закону України «Про громадянство».

Отже, рішення УДМС України в Київській області про скасування дозволу на імміграцію порушує права ОСОБА_1 на постійне проживання в Україні, її права і законні інтереси, як іноземця та матері, оскільки в подальшому змусить її виїхати з України та покинути свою родину і проживати окремо.

Окремо щодо наявності підстав для обміну посвідки суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 14. «Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання» обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни прізвища, імені та по батькові іноземця та особи без громадянства тощо; 2) установлення розбіжностей у записах (невідповідності внесених до посвідки записів записам в інших документах); 3) непридатності посвідки до користування (пошкодження з різних причин тощо).

Відповідачем у свою чергу не надано розгорнутих вимог, визначених у пункті 17 «Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання», яким зазначено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4)подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами».

Пункт 17 «Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання» є похідним від ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Пункт 18 «Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання» прямо передбачає, що Посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Між тим, зазначена правова норма відповідачем не застосовується.

Так, на виконання п. 17 «Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання» відповідачем була проведена перевірка щодо законності надання дозволу на імміграцію громадянину Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 Зазначеною перевіркою встановлено, що керівництвом ВГІРФО ГУМВС України в Київській області громадянка Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримала дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», в редакції: «Дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти», як особа, яка є матір'ю іммігранта, неповнолітньої дитини ОСОБА_2.

До матеріалів справи долучено Довідку № 2418, видану ТУ ДМС України в Харківській області, про реєстрацію ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, як вірно зазначає у відзиву на адміністративний позов представник відповідача ОСОБА_7, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. З ст. 8 Закону України «Про імміграцію» і набула громадянства України відповідно до зазначеної норми закону.

На думку відповідача, хибність прийнятого ВГІРФО ГУМВС України в Київській області 05.04.2007 року дозволу на імміграцію в Україну громадянину Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, полягає в суперечках вимогам імміграційного законодавства, а саме, по-перше, за клопотанням батьків, на підставі п. З ч. З ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням неповнолітня ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, повинна була отримати дозвіл на імміграцію, тобто отримати дозвіл на імміграцію разом з батьками; по-друге, неповнолітня дитина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, для отримання її матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на імміграцію повинна була надати документ про гарантування фінансового забезпечення матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що не можливо, адже нести фінансові зобов'язання перед батьками має тільки повнолітня особа.

На підставі чого відповідачем зазначається, що перевіркою УДМС України в Київській області виявлено, що дозвіл на імміграцію ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, наданий без дотримання вимог Закону України «Про імміграцію» і підлягає скасуванню на підставі п. п. 1,6 ст. 12.

Таким чином, на думку суду, відповідачем не надано правового обґрунтування прийнятого рішення щодо скасування дозволу на імміграцію позивачу, наведені надумані посилання щодо законності прийнятого рішення з підстав недотримання вимог Закону України «Про імміграцію» є такими, що не передбачені самим Законом України «Про імміграцію», а саме п. п. 1,6 ст. 12 та іншими законодавчими актами імміграційного законодавства.

Таким чином, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини у виниклих обставинах. Скасування цього дозволу, а не його зміна або скасування з прийняттям нового рішення, без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію.

Такими наслідками, відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію", є обов'язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Крім того, згідно положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту. Отже, дії відповідача, у процесі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Туніської Республіки ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_8, №04/1-374828 від 10.03.2017 року, знаходять своє відображення у відповідних процесуальних рішеннях, відтак, належним способом захисту прав позивача є саме скасування процесуальних рішень відповідача.

З огляду на встановлені у справі обставини, відновляючи права позивача, суд приходить до висновку про необхідність скасування рішення відповідача, як прийнятого не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, без урахування принципу пропорційності, а також, права особи на участь у процесі прийняття рішення.

З врахуванням вищевказаного, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно з'ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Розподіл судових витрат здійснюється в порядку ст.139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (61105, АДРЕСА_1) до Управління Державної міграційної служби України в Київській області ( 04073, м. Київ, вул. Петропавлівська, б. 11), третя особа: Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, б. 24) про скасування рішення - задовольнити.

Скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 113 від 05.04.2016 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з Управління Державної міграційної служби України в Київській області (04073, м. Київ, вул. Петропавлівська, б. 11) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1; адреса: 61105, АДРЕСА_1), у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26 квітня 2018 року.

Суддя Шляхова О.М.