Справа № 807/1972/17
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2018-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 рокуЛьвів№ 876/1285/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А. І.,

суддів - Багрія В. М., Гінди О. М.,

за участю секретаря - Болюк Н. В.,

представника позивача - Шовак Я. В.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Тячівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2018 року про закриття провадження у справі № 807/1972/17 за адміністративним позовом Тячівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області до Солотвинського комунального підприємства по водопостачанню про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Тячівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області (далі - управління) звернулося до суду з адміністративним позовом до Солотвинського комунального підприємства по водопостачанню, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість в сумі 381439.03 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувало посиланням на те, що Солотвинським комунальним підприємством по водопостачанню не виконано умов мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 15 грудня 2014 року у справі № 907/481/14 щодо сплати заборгованості по страхових внесках відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на суму 381439.03 грн, а відтак така заборгованість підлягає стягненню шляхом звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2018 року закрито провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, управління подало апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обґрунтовує посиланням на те, що позови органів Пенсійного фонду про стягнення страхових внесків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» належать до юрисдикції адміністративних судів, а відповідно даний спір повинен був розглянути Закарпатський окружний адміністративний суд.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, посилаючись на викладені в ній доводи, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча відповідача належним чином повідомлено про дату, час та місце його проведення, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи видно, що ухвалою господарського суду Закарпатської області від 25 червня 2014 року у справі № 907/481/14 порушено провадження у справі про банкрутство Солотвинського комунального підприємства по водопостачанню та призначено розпорядника його майна.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 15 грудня 2014 року у справі № 907/481/14 затверджено мирову угоду, укладену між управлінням Пенсійного фонду в Тячівському районі Закарпатської області (правонаступником якого є управління - кредитор) та Солотвинським комунальним підприємством по водопостачанню (боржник), а провадження у справі припинено.

Вказаними ухвалою та мировою угодою визначено, що погашення Солотвинським комунальним підприємством по водопостачанню заборгованості зі сплати страхових внесків в розмірі 381439.03 грн здійснюється на умовах відстрочення до 01 січня 2016 року та розстрочення на 24 місяці починаючи з 01 січня 2016 року.

У зв'язку з невиконанням Солотвинським комунальним підприємством по водопостачанню вимог згаданої вище мирової угоди, управління звернулося до суду з адміністративним позовом про стягнення з боржника вказаної вище суми в судовому порядку.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався тим, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки невиконання боржником зобов'язань по мировій угоді, затвердженій господарським судом у справі про банкрутство, є підставою для звернення із заявою про її розірвання або з позовом про стягнення заборгованості у зв'язку з невиконанням зобов'язань по мировій угоді у порядку господарського судочинства.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом.

Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів встановлені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» банкрутство - це визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо боржника застосовуються судові процедури банкрутства, зокрема, мирова угода.

Відповідно до статті 82 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» за заявою будь-кого із конкурсних кредиторів мирова угода може бути визнана господарським судом недійсною в межах провадження у справі про банкрутство з підстав, передбачених цивільним законодавством.

Визнання мирової угоди недійсною чи розірвання мирової угоди є підставою для поновлення провадження у справі про банкрутство, про що господарським судом виноситься ухвала.

Мирова угода може бути розірвана в разі невиконання боржником умов мирової угоди щодо не менш як третини вимог кредиторів в межах провадження справи про банкрутство.

У разі визнання мирової угоди недійсною або її розірвання вимоги кредиторів, щодо яких були надані відстрочка та/або розстрочка платежів або прощення (списання) боргів, відновлюються в повному розмірі у незадоволеній частині.

У разі невиконання мирової угоди кредитори можуть пред'явити свої вимоги до боржника в обсязі, передбаченому цією мировою угодою. У разі відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство цього ж боржника обсяг вимог кредиторів, щодо яких було укладено мирову угоду, визначається в межах, передбачених зазначеною мировою угодою.

Відтак невиконання боржником зобов'язань по мировій угоді, затвердженій господарським судом у справі про банкрутство, є підставою для звернення із заявою про її розірвання або з позовом про стягнення заборгованості у зв'язку з невиконанням зобов'язань по мировій угоді у порядку господарського судочинства.

З поданої до суду позовної заяви та доданих до неї документів видно, що наявний між позивачем і відповідачем спір виник у зв'язку із невиконанням боржником умов мирової угоди у справі про банкрутство Солотвинського комунального підприємства по водопостачанню, а відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що такий підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відтак висновок суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у даній справі є правильним.

За наведених обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали - без змін.

Керуючись статтями 241, 308, 310, 315, 316 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тячівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 січня 2018 року про закриття провадження у справі № 807/1972/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А. І. Рибачук
судді В. М. Багрій
О. М. Гінда
Повне судове рішення складено 27 квітня 2018 року.