Справа № 804/3091/18
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2018-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
27 квітня 2018 р.Справа №804/3091/18
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Дніпровської міської ради до Відповідача 1: Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, Відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська фірма «Мрія», Відповідача 3: Товариства з обмеженою відповідальністю «Солостар», Третя особа 1: ОСОБА_1, Третя особа 2: ОСОБА_2, Третя особа 3: ОСОБА_3, Третя особа 4: ОСОБА_4, Третя особа 5: ОСОБА_5, у якому Позивач просить:
26.04.2018 року, разом із адміністративним позовом, Дніпровська міська рада подали до суду заяву про забезпечення позову, в якій просять суд:
У обґрунтування вимоги про забезпечення позову зазначено, що ТОВ «Солостар» намагається здійснювати протизаконний продаж кімнат у гуртожитку, в яких на цей час проживають мешканці, які перебувають там на правах передбачених законом. Крім того, Відповідачі ухиляються від передачі гуртожитку до комунальної власності міста та порушують вимоги мораторію, тому вважають, що позов може бути забезпечено забороною відчуження Відповідачам вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмет спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 154 Кодексу адміністративного судочинства України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
Суд вважає за можливе розглянути клопотання позивача про забезпечення адміністративного позову без повідомлення учасників справи.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, доводи заявленого клопотання, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову з таких підстав.
Відповідно до статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.
Відповідно до ч.1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено:
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
3) встановленням обов'язку відповідача вчинити певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Очевидна протиправність прийнятого рішення має вказувати на такі обставини, що не потребують детального з'ясування чи додаткового доказування.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, суд зазначає, що обов'язок щодо доведення та обґрунтування наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідвертості додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на особу, яка заявляє клопотання.
Матеріалами справи встановлено, що в обґрунтування заяви про забезпечення позову Позивач зазначає про те, що Відповідачі ухиляються від передачі гуртожитку до комунальної власності міста, а в разі невжиття заходів забезпечення позову, а саме накладення арешту на спірне майно, необхідно буде докласти значних зусиль та витрат для відновлення порушених прав.
Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне i невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини i основоположник свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб'єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.
Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Hixто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства i на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Водночас, суд вважає, що обраний спосіб заходу який просить застосувати Позивач не вірно обраний, так як серед запобіжних заходів визначених ст. 151 КАС України відсутній такий спосіб як арешт майна.
Відтак, слід зазначити, що у відповідності до частини 1 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України, такого способу забезпечення позову як накладення арешту, нормами КАС України не передбачено.
Суд зазначає, що очевидна протиправність прийнятого рішення має вказувати на такі обставини, що не потребують детального з'ясування чи додаткового доказування (прийнято неповноважним органом, з перевищенням наданих повноважень тощо).
Заявляючи клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, Позивач не навів достатньо підстав в обґрунтування наявності очевидної та реальної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам. Доводи Позивача не підкріплені належними та допустимими доказами у спірних правовідносинах.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що із поданого клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову не вбачається, а Позивачем, не наведено суду істотних обставин та не надано достатніх доказів, які б вказували, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача або ж вказували на наявність очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення у зв'язку із цим прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду.
Судом такі підстави також не встановлені.
Окрім цього, суд зауважує, що при розгляді клопотання про забезпечення позову не вирішується питання про законність або обґрунтованість позовних вимог по суті.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого клопотання.
Враховуючи викладене, керуючись статтями ст.ст. 150-154, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В Ільков