Справа № 823/407/18
Суддя: С.О. Кульчицький
Дата ухвалення: 2018-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року справа № 823/407/18

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кульчицького С.О.,

за участі: секретаря судового засідання Попельнухи Ю.І.,

представника позивача ОСОБА_1 - за довіреністю, представника відповідача ОСОБА_2 - за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_4 (далі - позивач) з адміністративним позовом, в кому просить скасувати як протиправне та незаконне рішення управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (далі - відповідач) про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 6 від 09.01.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 09.01.2018 № 6 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл від 15.02.2016 на імміграцію в Україну, виданий громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_4. Позивач вважає, що зазначене рішення прийнято не обґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Позивач вважає, що скасування дозволу на імміграцію в Україну створює перепони для реалізації її конституційних прав та свобод, оскільки в оскаржуваному рішенні не вказано, які інші обставини не дозволяють надати дозвіл позивачу на імміграцію в Україну.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити позов.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, 06.03.2018 подала письмовий відзив у якому зазначила, що під час перевірки законності надання дозволу на імміграцію і документування посвідкою на постійне проживання було встановлено, що дозвіл на імміграцію позивачу 15.02.2016 надано безпідставно. За результатами перевірки затверджено висновок від 09.01.2018, відповідно до якого вважається за доцільне: рахувати надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_4 та документування його посвідкою на постійне місце проживання в Україні таким, що надано всупереч законодавству України; скасувати дозвіл на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_4 та скасувати посвідку на постійне місце проживання в Україні видану 08.04.2016 та прийнято рішення № 6 від 09.01.2018 про скасування дозволу на імміграцію в Україну. Враховуючи зазначене представник відповідача вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення діяв правомірно та обґрунтовано, в межах повноважень та з дотриманням чинного законодавства України, у зв'язку з чим у задоволенні позову просила відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши позицію сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_4 є громадянкою ОСОБА_5 Федерації, що підтверджується копією паспорту 65 № 1231054.

11.11.2015 позивач звернулася до Смілянського РВ УДМС України в Черкаській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки її дочка ОСОБА_6 є іммігранткою в Україну, якій на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» відповідно дозволу на імміграцію в Україну від 16.03.2015 № 08-06/122 дозволено постійне проживання в Україні.

До вказаної заяви позивача надано копії документів, а саме: паспорт громадянки ОСОБА_5 Федерації 65 № 1231054, внутрішній паспортний документ, закордонний паспорт, документ про місце проживання в Україні, довідки про відсутність судимості на території України та закордоном, свідоцтво про розірвання шлюбу, копію посвідки на постійне проживання в Україні дочки позивача - ОСОБА_6, свідоцтво про народження, свідоцтво про укладення шлюбу між громадянкою ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_6 (у дівоцтві ОСОБА_7В.) та громадянином України ОСОБА_8, дозвіл доньки на імміграцію заявника в Україну.

На підставі вказаних документів, відповідачем 15.02.2016 складено висновок, яким, зазначено, що відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» позивач має право на імміграцію в Україну, оскільки є матірю іммігрантки в Україну, якій видано посвідку на постійне проживання.

У звязку з вище викладеним, рішенням управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 15.02.2016 № 08-06/52 на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» позивачу надано дозвіл на постійне проживання в Україну.

05.04.2016 позивач звернулася до Смілянського РВ УДМС України в Черкаській області із заявою для оформлення посвідки на постійне проживання, до якої надано копію таких документів: переклад українською мовою сторінок з особистими даними закордонного паспортного документа позивача, засвідчений у встановленому законодавством порядку, закордонний паспорт позивача, дозвіл на імміграцію в Україну від 15.02.2016 № 08-06/52, посвідку на тимчасове проживання в Україні ТР № 120089.

В ході додаткової перевірки законності підстав надання дозвілу на імміграцію в Україну ОСОБА_4, було з'ясовано, що при подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну на підствердження законності перебування на території України на момент подачі документів позивач надала посвідку на тимчасове проживання серії ТР № 120089 видану 28.04.2015 органами 7101, підстава видачі 03/14.

Перевіркою підстав документування позивача посвідкою на тимчасове проживання встановлено, що вищевказана посвідка була видана на підставі возз'єднання сім'ї з іноземкою донькою громадянкою ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_6, яка отримала посвідку на тимчасове проживання в Україні на підставі п. 13 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

На думку відповідача, посвідка на тимчасове проживання серії ТР № 120089 видана 28.04.2015 на ім'я позивача безпідставно, тому не могла бути документом, що підтверджує законність тимчасового перебування на території України, а отже дозвіл на імміграцію було отримано на підставі нечинного документу.

09.01.2018 посадовими особами управління Державної міграційної служби України в Черкаській області затверджено висновок відповідно до якого вважається за доцільне: скасувати рішення УДМС в Черкаській області від 15.02.2016 про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_4, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню, видану на підставі цього дозволу довідку на постійне проживання в Україні серії ІН № 104084 від 08.04.2016, анулювати відмітку про видачу посвідки на постійне проживання в Україні в поспортному документі громадянки ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_4.

Надалі прийнято рішення № 6 від 09.01.2018 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Досліджуючи правомірність прийнятого рішення, суд враховує таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (надалі - Закон № 2491). Відповідно до ст. 1 Закону № 2491 імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; довгострокова віза - наданий уповноваженим органом України в установленій законодавством формі дозвіл, необхідний для в'їзду іноземця та особи без громадянства на постійне місце проживання в Україну; законні представники - батьки, усиновителі, батьки-вихователі, опікуни, піклувальники, представники закладів, які виконують обов'язки опікунів і піклувальників.

Відповідно до ст. 3 Закону №2491 правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Так, відповідно до висновку від 09.01.2018, підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_4, слугував той факт, що посвідка на тимчасове проживання серії ТР № 120089 видана 28.04.2015 на ім'я позивача була видана безпідставно, тому не могла бути документом, що підтверджує законність тимчасового перебування на території України, а отже дозвіл на імміграцію було отримано на підставі нечинного документу.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону №2491, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону №2491, квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Разом з тим, згідно п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону №2491, крім зазначених у ч. 5 ст. 9 Закону документів подаються для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Стаття 12 Закону №2491 передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області надаючи дозвіл на імміграцію в Україну від 15.02.2016 № 08-06/52 встановило, що позивач має право на імміграцію та отримання посвідки на постійне проживання, у зв'язку з документальним підтвердженням підстав передбачених Законом України «Про імміграцію», а саме п.6 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону, як особа, що являється матір'ю іммігрантки в Україну (дочка - ОСОБА_6, посвідка на постійне проживання серії ІН № 069194).

За період з 15.02.2016 до прийняття оскаржуваного рішення, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію від 15.02.2016.

Спірне рішення управління Державної міграційної служби України у Черкаській області прийнято на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», яке мотивоване тим, що позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

В судовому засіданні представник відповідача не змогла підтвердити підставу надання позивачем неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, як і не змогла пояснити в чому полягає недостовірність поданих позивачем документів, для отримання дозволу на постійне проживання в Україні.

Досліджуючи спірні правовідносини судом встановлено, що позивач при отриманні дозволу на імміграцію надала всі документи, передбачені законом, не приховувала дані щодо сімейного стану, та просила надати дозвіл на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки є матірю іммігрантки в Україну, якій видано посвідку на постійне проживання.

Порушення Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданням про його скасування та виконання прийнятих рішень, допущені самим відповідачем.

Статтею 10 Закону №2491 передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

З наведених законодавчих норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що у разі звернення особи із відповідною заявою уповноважений орган повинен розглянути вказану заяву та прийняти відповідне вмотивоване рішення.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 2 (Свобода пересування) Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено:

1. Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

2. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

3. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

4. Права, викладені в п. 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

З копії рішення від 09.01.2018 про скасування дозволу на імміграцію судом встановлено, що підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію зазначено ст. 12 Закону України «Про імміграцію», проте не надано доказів того, що позивачем порушено вимоги діючого законодавства України, які би слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Як передбачено положеннями ч. 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини

В рішенні Європейського Суду з прав людини, у справі «Фадєєва проти Росії» від 09.06.2005, суд зазначив, що: «Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці Судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції».

В рішенні у справі «Христов проти України» від 19.02.2009, в якому Європейський Суд з прав людини зазначив: «Суд наголошує на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар». Зважаючи на ці обставини, Суд визнає, що «справедлива рівновага» виявилася порушеною і що заявниця несла особистий і надмірний тягар. Це означає, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції і статтю 1 Першого протоколу.

Виходячи з дійсно встановлених обставини скасування дозволу на імміграцію в Україну від 09.01.2018, суд встановив, що дане рішення негативно впливає на сімейні відносини позивача, порушить принцип «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи.

З урахуванням зазначеного та встановлених судом фактів, суд дійшов висновку, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповіно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 6, 14, 77, 90, 139, 229, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 09.01.2018 № 6 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_4.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (ідентифікаційний код 37852733) на користь громадянки ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.О. Кульчицький

Рішення складено у повному обсязі 25.04.2018.