Справа № 826/9088/17
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2018-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 квітня 2018 року № 826/9088/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 28.04.2017 №2 та №2.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при прийнятті спірних податкових повідомлень-рішень відповідач прийшов до помилкового висновку стосовно необхідності сплати позивачем земельного податку, оскільки йому не передавалась у власність чи у користування земельна ділянка.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача подав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що з моменту набуття права власності на жилий будинок (будівлю або споруду) у набувача виникає право (власності чи користування) на земельну ділянку, на якій знаходиться цей об'єкт, а з ним і обов'язок сплачувати земельний податок чи орендну плату, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті у відповідності до вимог чинного законодавства, на підставі чого просив відмовити у задоволенні позову повністю.

З урахуванням вимог частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній нас вчинення процесуальної дії), за згодою сторін суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги пункту 10 частини 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень НОМЕР_2 (літ.А) загальною площею 190,2 кв.м., №1041 (літ.А) загальною площею 240,00 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2, яким нараховано позивачу суму податкового зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 53 730,06 грн. та №2, яким нараховано позивачу суму податкового зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 42 581,07 грн.

Не погоджуючись з правомірністю та обґрунтованістю вказаних рішень, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України, а справляння плати за землю, зокрема, земельного податку здійснюється відповідно до положень Податкового кодексу України, яким визначено порядок оподаткування земельних ділянок і перелік пільг по земельному податку.

Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу), а землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно із підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом 14.1.42. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що дані державного земельного кадастру - це сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Відповідно до статті 271 Податкового кодексу України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено. Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок розташованих у межах населених пунктів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно із пунктом 274.1 статті 274 Податкового кодексу України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Пунктом 286.5 статті 286 Податкового кодексу України встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу. У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому у нового власника виникло право власності. У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Відповідно до пункту 287.7 статті 287 Податкового кодексу України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Згідно з підпунктом 14.1.205 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України прибудинкова територія - встановлена за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) за проектом забудови земельна ділянка багатоквартирної несадибної житлової забудови, яка необхідна для розміщення та обслуговування житлового будинку (будинків) і пов'язаних з ними (ними) господарських та технічних будівель і споруд.

Норми пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України визначають механізм нарахування податку на землю за земельну ділянку, в тому разі, якщо на ній розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб. У такому разі податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Враховуючи зазначене, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному будинку сплачує податок за земельну ділянку з дати державної реєстрації прав власності на зазначене нерухоме майно за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території.

Питання щодо нарахування плати за землю фізичними особами було предметом розгляду Верховним Судом України, який у постанові від 07 липня 2015 року у справі № 826/12388/13-а висловив правову позицію, відповідно до якої власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Тобто, законодавством передбачено диференційований підхід при визначенні розміру податкового зобов'язання з податку на землю. З метою нарахування податку на землю податковому органу під час винесення податкового повідомлення-рішення необхідно оцінювати комплекс обставин, передбачених статтею 271 Податкового кодексу України, а також, серед іншого, з'ясовувати чи зареєстровано право власності на приміщення, що знаходяться на цій земельний ділянці, яка їх площа та цільове призначення, чи є підстави для врахування пропорційної частки прибудинкової території тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником двох нежитлових приміщень, а саме:

- № 1036 (в літ. А), загальною площею 190,2 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування нежитлових приміщень від 06.05.2010 №1121;

- № 1041 (в літ. А), загальною площею 240,00 кв. м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05.04.2011 у справі №2-3025/11.

На підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 286.5 статті 286 розділу ХІІІ Податкового кодексу України ГУ ДФС у м. Києві прийняті податкові повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2 та №2, якими позивачу нараховано податкові зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб.

У письмових запереченнях відповідачем надано роз'яснення, що рішенням Київської міської ради від 03.07.2014 № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» затверджена нова нормативна грошова оцінка земель міста Києва з 01.07.2015. попередня грошова оцінка земель проведена та затверджена рішенням Київради від 26.07.2007 №43/1877 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Києва та Порядку ї визначення». Згідно даних ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_1 перебуває на обліку, як платник земельного податку за земельні ділянки, що розташовані за адресами: АДРЕСА_1 площею 0,024 га (240 кв.м.) та площею 0,01902 (190,2 кв.м.). Дані ділянки розташовані під нежитловим приміщенням та відносяться до 39-ї економіко-планувальної зони. Грошова оцінка в межах зони з 01.01.2017 становить 1311,14 грн./кв.м.

Враховуючи викладене, позивачу нараховано земельний податок у наступному розмірі:

Сума земельного податку з 01.01.2017 по 31.12.2017 за земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,024 га: 1311,14 кв.м. Ч 240 Ч 2,0 Ч 1,5 Ч 1,249 Ч 1,433 Ч 1,06 Ч 3% = 53 730,06 грн.;

Сума земельного податку з 01.01.2017 по 31.12.2017 за земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,01902 га: 1311,14 кв.м. Ч 190,2 Ч 2,0 Ч 1,5 Ч 1,249 Ч 1,433 Ч 1,06 Ч 3% = 42 581,07 грн., де:

1311,14 кв.м. - грошова оцінка в грн./кв.м.;

3% - відсоток ставки земельного податку;

1,5 - локальний коефіцієнт;

2,0 - функціональний коефіцієнт;

1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Держгеокадастру від 14.01.2015 №6-28-0 22-215/2-15;

1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Держгеокадастру від 11.01.2016 №6-28-0 22-201/2-16;

1,06 - коефіцієнти індексації грошової оцінки.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Тобто, позивач має сплачувати земельний податок за площі під нежитловими приміщеннями, що йому належать, з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території.

Суд зазначає, що відповідачем під час розрахунку земельного податку позивачу не здійснено розрахунок пропорційної частки прибудинкової території, яка припадає на належні позивачу нежитлові приміщення. В той час, як зазначив відповідач при розрахунку земельного податку було враховано фактичну площу нежитлових приміщень 1311,14 кв.м., а не частку прибудинкової території, пропорційну його частці у спільній власності на будинок.

Отже, суд приходить до висновку, що податковий орган невірно розрахував суму податкового зобов'язання, яке було визначено оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями.

Окрім того, слід зазначити, що для ідентифікації конкретної земельної ділянки необхідно визначити її межі, місце розташування, цільове (господарське) призначення та визначити права щодо неї, ця інформація обов'язково повинна бути зареєстрована в Державному земельному кадастрі, а відповідно відсутність такої інформації про земельну ділянку унеможливлює проведення будь-яких нарахувань за користування нею.

Відповідачем не надано належних доказів щодо державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у міському земельному кадастрі.

До того ж, як вбачається з наявного листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01.02.2017 №0570/-057/Л-16-1360, вказана земельна ділянка, на якій розміщений житловий будинок, в якому розташовані належні позивачу нежитлові приміщення, обліковується за юридичною особою на підставі договору оренди, строк дії якого закінчується 22.04.2029 року.

Тобто, з наведеного можна дійти висновку, що у зазначеної ділянки є інший землекористувач, який має сплачувати орендну плату за договором.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, з урахуванням вищенаведеного, відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність прийняття спірних рішень.

За таких обставин, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про безпідставність донарахування позивачу земельного податку з фізичних осіб, відтак податкові повідомлення-рішення від 28.04.2017 №2 та №2 є протиправними та підлягають скасуванню.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновків про задоволення позовних вимог повністю.

Відповідно, беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 28.04.2017 №2 та №2.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) сплачений ним судовий збір у розмірі 963,12 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур