Справа № 815/6795/17
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2018 р.м.ОдесаСправа № 815/6795/17

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Джабурія О.В.

суддів: Кравченко К.В. , Вербицька Н. В.

при секретарі - Філімович І.М.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 (ордер від 16.04.18р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29.12.2017р. по справі № 815/6795/17 за позовом Українсько-Ізраїльське спільне підприємство "ВИВА ЛТД" товариство з обмеженою відповідальністю до Одеської обласної філії комунального підприємства "Центр державної реєстрації", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №37152154 від 19.09.2017 року, прийняте державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» ОСОБА_5, щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 (код - НОМЕР_1) на нежитлові приміщення кафе-ресторану, загальною площею 242,0 кв.м., розташованих за адресою: вул. Преображенська, 32 в м. Одесі,

В С Т А Н О В И В:

Українсько-Ізраїльське спільне підприємство «ВИВА ЛТД» ТОВ звернулось до суду з позовом до Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №37152154 від 19.09.2017 року, прийняте державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» ОСОБА_5, щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 (код НОМЕР_1) на нежитлові приміщення кафе-ресторану, загальною площею 242,0 кв.м., розташованих за адресою: вул. Преображенська,32 в м. Одесі.

Ухвалою суду від 28.12.2017 року було відкрито провадження по справі.

Представником позивача 26.12.2017 року до суду подане клопотання (вхід. №35871/17) про забезпечення позовних вимог шляхом заборони реєстраційній службі вчиняти будь-які дії щодо обєкта нерухомого майна, а саме: нежилого приміщення кафе-ресторану, загальною площею 242,0 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська 32, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна - 101 до набрання законної сили судового рішення по цій справі.

В обґрунтування заявленого клопотання представник позивача вказує на те, що у разі подальшого продажу третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на боці відповідача ОСОБА_2 обєкта нерухомого майна іншим особам під час розгляду справи, буде ускладнене або стане неможливим поновлення прав особи, яка звернулась за судовим захистом, адже потрібно бути подавати нові позовні заяви про витребування майна.

У зв'язку з цим, на думку представника позивача, є необхідність винесення судом рішення про забезпечення адміністративного позову до ухвалення рішення у справі.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2017 року клопотання представника позивача про забезпечення позовних вимог від 26.12.2017 року (вхідний №358717/17) задоволено. Заборонено реєстраційній службі вчиняти будь-які дії щодо обєкта нерухомого майна, а саме: нежилого приміщення кафе-ресторану, загальною площею 242,0 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська 32, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна - 101 до набрання законної сили судового рішення по цій справі.

На вказану ухвалу ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2017 року та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_6 спільного підприємства «ВИВА ЛТД» товариства з обмеженою відповідальністю про забезпечення позову відмовити у повному обсязі. Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що вказана ухвала суду прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

Так, рішенням Конституційного Суду України у справі №3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або мав намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності субєкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно до вимог ч.4 ст.150 КАС України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення субєкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Заходи забезпечення адміністративного позову вживаються у разі наявності таких обставин:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулась до суду , такими рішеннями, дією або бездіяльністю.

У кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, суд має встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно пункту 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 06.03.2008 року «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З матеріалів справи вбачається, що предметом оскарженої реєстраційної дії є обєкт нерухомого майна: нежиле приміщення кафе-ресторану, загальною площею 242,0 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська 32, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна - 101, яке згідно договору іпотеки від 26.02.2009 року було оцінене сторонами в розмірі 2 500 000,00 доларів США, вартість якого у два рази перевищує розмір коштів, отриманих позивачем за договором займу від 26.02.2009 року, а тому, на думку суду першої інстанції, з якою погоджується суд апеляційної інстанції, у разі подальшої реалізації нерухомого майна, позивачеві можуть бути завдані збитки, розмір яких є значним.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подальше вибуття спірного обєкту нерухомого майна на користь третіх осіб під час розгляду справи зможе завдати значної шкоди позивачу та йому знадобиться вчинити значних додаткових зусиль щодо відновлення свого майнового стану, в разі прийняття судом рішення по цій справі на його користь.

Отже, на підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що клопотання представника позивача про забезпечення позову є обґрунтованим.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «ОСОБА_7 та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004 , де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішеннявід 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що судове рішення підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 310; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2017 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 25.04.2018 року.

Головуючий суддя ОСОБА_8
Судді ОСОБА_7 ОСОБА_9