Справа № 826/5850/17
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5850/17 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю..

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2018 року (повний текст виготовлено 24 січня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року позивач, ОСОБА_3, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 12 квітня 2017 року № 390-ц про звільнення;

поновити на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах відділу з розслідування злочинів, скоєних працівниками прокуратури управління з розслідування у кримінальних провадженнях стосовно працівників прокуратури та інформаційної безпеки Генеральної інспекції внутрішніх розслідувань та безпеки Генеральної прокуратури України з 12 квітня 2017 року;

стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення по день фактичного поновлення на роботі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно встановлено обставини справи. Зокрема, позивач посилається на те, що відповідачем не дотримано вимог чинного законодавства України щодо встановлення можливості подальшого працевлаштування, а звільнення мало місце під час перебування на амбулаторному лікуванні.

16 березня 2018 року до Київського апеляційного адміністративного суду від Генеральної прокуратури України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримують правову позицію суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, наказом Генеральної прокуратури України № 612-ц від 25 травня 2016 року позивача призначено на посаду старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування злочинів, скоєних працівниками прокуратури управління з розслідування у кримінальних провадженнях стосовно працівників прокуратури та інформаційної безпеки Генеральної інспекції внутрішніх розслідувань та безпеки Генеральної прокуратури України (а.с. 7).

Наказом Генерального прокурора України № 1-шц від 17 січня 2017 року з метою удосконалення організації роботи ліквідовано у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Генеральну інспекцію внутрішніх розслідувань та безпеки, а її загальну штатну чисельність 32 одиниці з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Прокуратури (а.с. 8).

На виконання зазначеного наказу ліквідовано посаду старшого слідчого в особливо важливих справах відділу з розслідування злочинів, скоєних працівниками прокуратури, управління з розслідування у кримінальних провадженнях стосовно працівників прокуратури та інформаційної безпеки.

01 лютого 2017 року позивач, під власний підпис, отримав попередження про вивільнення № 11/1-276 вих-17, на додаток до якого надано пропозиції щодо зайняття вакантних посад (а.с. 9). Пропозиції для зайняття вакантних посад містять 31 позицію у різних департаментах, управліннях та відділах Генеральної прокуратури України, зокрема посади прокурорів та слідчих.

20, 29 та 30 березня 2017 року позивачем подано заяви про згоду щодо призначення, зокрема на посади: старшого слідчого в особливо важливих справах другого відділу з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України; прокурора організаційно-методичного відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями ГПУ; слідчого в особливо важливих справах другого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ГПУ; старшого слідчого в особливо важливих справах третього відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ГПУ; слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ГПУ; слідчого в особливо важливих справах третього відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ГПУ; слідчого в особливо важливих справах другого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ГПУ; слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, ГПУ (а.с 10 - 17).

За результатами розгляду заяв позивача, керівництвом Головного слідчого управління не погоджено останні, що підтверджується копією листа від 07 квітня 2017 року №1711/3-1011 (а.с.18).

Управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями листом від 10 квітня 2017 року №30/2-284 повідомило про неможливість призначення позивача у зв'язку з погодженням іншої кандидатури на посаду прокурора організаційно-методичного відділу та про відсутність інших вакантних посад слідчих у зазначеному управлінні (а.с. 19).

Наказом Генеральної прокуратури України від 12 квітня 2017 року №390-ц позивача звільнено з посади у зв'язку з реорганізацією органу прокуратури та змінами в організації виробництва та праці, відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 20).

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив та зазначив, що оскаржуваний позивачем наказ видано відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, Законом України «Про прокуратуру», Кодексом Законів про працю України, та не підлягає скасуванню з підстав, зазначених у адміністративному позові.

Даючи правову оцінку викладеним фактичним обставинам справи, колегія суддів не погоджується з такою позицією суду першої інстанції.

Так, наказом Генеральної прокуратури України від 12 квітня 2017 року №390-ц позивача звільнено з посади у зв'язку з реорганізацією органу прокуратури та змінами в організації виробництва та праці, відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про прокуратуру», прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідач визнає, що 20, 29 та 30 березня 2017 року позивачем заяви про згоду щодо призначення, зокрема на посади: старшого слідчого в особливо важливих справах другого відділу з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України; прокурора організаційно-методичного відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями ГПУ; слідчого в особливо важливих справах другого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ГПУ; старшого слідчого в особливо важливих справах третього відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ГПУ; слідчого в особливо важливих справах четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ГПУ; слідчого в особливо важливих справах третього відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ГПУ; слідчого в особливо важливих справах другого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ГПУ; слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, ГПУ.

Натомість, за результатами розгляду заяв позивача, керівництвом Головного слідчого управління не погоджено останні та вказано, що на вищезазначені вакантні посади в Головному слідчому управлінні наявні претенденти, яким керівництвом генеральної прокуратури України завізовані заяви та рекомендації про призначення, у зв'язку чим пропозиції щодо призначення ОСОБА_3 на вакантні посади в Головному слідчому управління відсутні, що підтверджується копією листа від 07 квітня 2017 року №1711/3-1011.

Управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями листом від 10 квітня 2017 року №30/2-284 повідомило про неможливість призначення позивача у зв'язку з погодженням іншої кандидатури на посаду прокурора організаційно-методичного відділу та про відсутність інших вакантних посад слідчих у зазначеному управлінні.

Проте, чинне законодавство України не встановлює необхідності погодження керівниками відповідних управлінь кандидатур на ті посади, щодо яких позивач висловив згоду на призначення.

Крім зазначеного, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Генерального прокурора України № 1-шц від 17 січня 2017 року з метою удосконалення організації роботи ліквідовано у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Генеральну інспекцію внутрішніх розслідувань та безпеки, а її загальну штатну чисельність 32 одиниці з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Прокуратури.

Наказом Генеральної прокуратури України №201 від 16 червня 2016 року утворено Генеральну інспекцію Генеральної прокуратури України у складі: слідчого управління, управління внутрішньої безпеки. У штатному розписі генеральної інспекції передбачено 69 посад, з яких 44 посади прокурорів, 10 посад слідчих та 15 адміністративних посад.

У силу зазначеного, проведено формальні зміни у структурі Генеральної прокуратури України, а факт реорганізації органу прокуратури та змін в організації виробництва та праці є недоведеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Проте, на переконання колегії суддів, формальні зміни у структурі Генеральної прокуратури України не можуть бути достатнім доказом наявності підстав для звільнення особи внаслідок реорганізації органу прокуратури та змін в організації виробництва та праці.

Більш того, відповідачем, всупереч вимогам чинного законодавства України, не вирішено питання про працевлаштування позивача на посадах щодо яких останній висловив згоду на призначення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є, передбачений у ст. 5-1 Кодексу законів про працю України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі, у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Задовольняючи позовні вимоги про поновлення на службі, суд повинен визнати протиправним рішення суб'єкта владних повноважень повністю або частково, скасувати акт індивідуальної дії та обов'язково вказати дату, з якої особу поновлено на посаді.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Отже, позивач підлягає поновленню на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування злочинів, скоєних працівниками прокуратури управління з розслідування у кримінальних провадженнях стосовно працівників прокуратури та інформаційної безпеки Генеральної інспекції внутрішніх розслідувань та безпеки Генеральної прокуратури України з 13 квітня 2017 року.

Згідно з ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної вважає, що вимушений прогул позивача становить з 13 квітня 2017 року по 23 квітня 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя (абзац третій підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008).

Європейський суд з прав людини у справі «Авраменко проти України» (заява N 24685/07, рішення від 03 березня 2011 року) повторює, що трудові спори мають вирішуватись з особливою сумлінністю.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з положеннями ст.. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Судом апеляційної інстанції встановлено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також необґрунтованість висновків суду .

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2018 року - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 12 квітня 2017 року №390-ц про звільнення ОСОБА_3 з посади старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування злочинів, скоєних працівниками прокуратури управління з розслідування у кримінальних провадженнях стосовно працівників прокуратури та інформаційної безпеки Генеральної інспекції внутрішніх розслідувань та безпеки Генеральної прокуратури України.

Поновити ОСОБА_3 на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування злочинів, скоєних працівниками прокуратури управління з розслідування у кримінальних провадженнях стосовно працівників прокуратури та інформаційної безпеки Генеральної інспекції внутрішніх розслідувань та безпеки Генеральної прокуратури України з 13 квітня 2017 року.

Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 квітня 2017 року по 23 квітня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 24.04.2018

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма