Справа № 489/4933/17
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2018-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2018 р.м.ОдесаСправа № 489/4933/17

Категорія: 11.1 Головуючий в 1 інстанції: Румянцева Н.О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.

суддів Стас Л.В., Косцової І.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Інгульського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інгульського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області про визнання протиправною відмову та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Інгульського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (далі Пенсійний фонд), в якому просила:

- визнати протиправною відмову щодо незарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання, періоду роботи на посаді слідчого та половини строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті;

- зобов'язати провести перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із розміру 90 відсотків грошового утримання судді, виходячи з розміру суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 26 травня 2017 року

В обґрунтування позовних вимог, з посиланням на пункт 34 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року за №1402 VIII, зазначила, що судді призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим законом зберігають визначення стажу роботи на посаді суддів відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Позаяк, вона була обрана на посаду судді в період дії Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року за №2862-ХІІ до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання зараховується, в тому числі, половина строку навчання і робота на посаді слідчого в органах внутрішніх справ.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2017 року позов задоволено.

Суд визнав протиправним та скасував розпорядження Пенсійного фонду від 10 липня 2017 року №185105 про призначення з 29 травня 2017 року ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 80 відсотків грошового утримання судді на відповідній посаді.

Зобовязав Пенсійний фонд зарахувати до стажу роботи, що дає ОСОБА_1 право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання період роботи з 30 липня 1993 року по 19 травня 1997 року на посаді слідчого органу внутрішніх справ, що складає 3 роки 9 місяців 20 днів, та половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі з 01 вересня 1988 року по 26 червня 1993 року, що складає 2 роки 4 місяці 28 днів.

Зобовязав Пенсійний фонд здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 довічного грошового утримання судді у відставці, встановивши його на рівні 90 відсотків грошового утримання судді на відповідній посаді, починаючи з 26 травня 2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції погодився з правовою позицією позивача про наявність у неї права на отримання довічного грошового утримання в розмірі 90 відсотків суддівської винагороди, оскільки на законодавчому рівні встановлений обовязок субєкта владних повноважень зарахувати до суддівського стажу роботу на посаді слідчого та половину періоду навчання.

В апеляційній скарзі Пенсійний фонд, не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Так, апелянт, посилаючись на п.25 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року, вважає, що розмір щомісячного грошового утримання збільшується за кожний рік роботи саме на посаді судді, а не на іншій посаді, що входить до стажу роботи, необхідний для відставки. Тому, враховуючи, що стаж позивача на посаді судді складає 20 років 8 днів, підстав для перерахунку довічного грошового утримання в розмірі 90 відсотків суддівської винагороди немає.

Також апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього судові витрати, понесені позивачем, оскільки на момент прийняття судового рішення Пенсійний фонд та його органи були звільнені від сплати судового збору.

Відзив від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив.

Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, а також клопотання апелянта про розгляд справи без участі представника, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, додержання норм матеріального та процесуального права, провівши аналіз доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, що встановлені судом першої та апеляційної інстанцій свідчать про те, що 09 лютого 2017 року Вища рада правосуддя прийняла рішення №204/0/15-17 про звільнення позивача з посади судді апеляційного суду Миколаївської області у відставку, у зв'язку з поданням відповідної заяви (а.с.10).

Наказом голови апеляційного суду Миколаївської області №20-КС від 24 травня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді у відставку з 26 травня 2017 року.

Відповідно до розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, наданого апеляційним судом Миколаївської області від 26 травня 2017 року №4-38, довідки управління кадрового забезпечення ГУНП в Миколаївській області від 03 жовтня 2016 року №4559/14-2016, архівної довідки Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого від 28 вересня 2016 року та відповіді Державної судової адміністрації України від 03 березня 2011 року, загальний стаж позивача станом на 09 лютого 2017 року становить 26 років 02 місяці 28 днів (а.с.11, 13-15).

У цей стаж входить:

- половина періоду навчання на денному відділенні Харківського юридичного інституту за спеціальністю «Правознавство» у період з 1992 року по липень 1995 року 1 рік 6 місяців;

- робота в якості слідчого Врадіївського РВ УМВС України в Миколаївській області у період з 01 вересня 1988 року по 26 червня 1993 року 2 роки 04 місяці 28 днів;

- перебування на посаді слідчого в слідчому відділенні Центрального РВВС м. Миколаєва у період з 30 липня 1993 року по 19 травня 1997 року 03 роки 09 місяців 20 днів;

- робота суддею Ленінського районного суду м. Миколаєва у період з 19 травня 1997 року по 23 червня 2008 року 11 років 01 місяць 05 днів;

- робота суддею апеляційного суду Миколаївської області у період з 24 червня 2008 року по 26 травня 2017 року 08 років 11 місяців 03 дні.

Таким чином, суддівський стаж роботи позивача складає 20 років 8 днів, загальний трудовий стаж 26 років 02 місяці 28 днів.

Згідно розпорядження №185105 з 10 липня 2017 року позивач перебуває на обліку в Пенсійному фонді та отримує щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків грошового утримання судді на відповідній посаді в сумі 22 528,00 грн. з зарахованим стажем 20 років 08 днів (а.с.17).

27 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Пенсійного фонду із заявою про перерахунок належних їй виплат довічного грошового утримання із включенням до стажу роботи судді періоду роботи на посаді слідчого та половини періоду навчання у вищому навчальному закладі (а.с.19).

Листом від 02 жовтня 2017 року №13318/04 субєкт владних повноважень повідомив, що при визначенні розміру відсотку, з урахуванням якого обчислюється щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, та який залежить від тривалості стажу роботи на посаді судді, не зараховується половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі та період служби на посаді слідчого. При цьому, відповідач керувався ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року за №1402-VII, яка встановлює виключний перелік посад, робота на яких входить до стажу роботи судді (а.с.18).

Тобто, при нарахуванні позивачу щомісячного довічного грошового утримання, відповідач до стажу судді, відніс лише фактичну роботу на посаді судді, не зарахувавши стаж на посаді слідчого та половину періоду навчання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, проаналізувавши фактичні обставини справи та вірно визначивши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, прийняв законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Про законність та обґрунтованість судового рішення, свідчать наступні норми права.

Абзацом «з» підпункту 33 пункту 3 Розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року №1798-19 внесено зміни до Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та до абзацу 4 пункту 34, а саме: «Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)».

Відповідно до пункту 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року за №2453-VI, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Згідно з абз. 2 п. 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року за №1402-VIII, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Враховуючи, що позивач був обраний на посаду судді до набрання чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року за №2453-VI, є обґрунтованим посилання суду першої інстанції, що при нарахуванні та визначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці слід керуватися такими нормативно-правовими актами як Закон України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-XII та Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07 липня 2010 року.

Так, згідно з частиною четвертою статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ (в редакції чинній станом на час набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI в редакції від 07 липня 2010 року) до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Відповідно до пункту 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Відповідно до вимог пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07 липня 2010 року № 2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. Однак, таке право не підлягає обмеженню, якщо воно вже набуте, ще до набрання чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI.

Конституційний суд України в рішенні від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 визначив, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У зв'язку з ухваленням Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» визнано неконституційними окремі норми статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Зокрема, частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, визнана такою, що суперечить Конституції України та не підлягає застосуванню і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 % заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Доводи апеляційної скарги Пенсійного фонду складаються з аналогічних доводів, які останній висловлював у своїх запереченнях.

Жодної правової оцінки, доводам суду про те, що у спірних правовідносинах належить застосовувати такі нормативно-правові акти, як Закон України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-XII та Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07 липня 2010 року, субєктом владних повноважень не надано.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №127/20301/17, від 20 березня 2018 року у справі №520/5814/17.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства («STRETCH v. THE UNITED KINGDOM» №44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY» № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У пункті 52 рішення у справі «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Скордіно проти Італії» («Scordino v. Italy» № 36813/97).

Останнє, про що зазначає апелянт, це безпідставне стягнення з нього судових витрат, понесених позивачем, адже п.18 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», в редакції від 08 липня 2017 року, передбачав, що Пенсійний фонд України та його органи звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що ця позиція апелянта, не узгоджується з частиною 1 статті 94 КАС України, в редакції від 03 серпня 2017 року, яка передбачала, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Аналогічна норма збереглася і в новій редакції КАС України від 15 грудня 2017 року (ч.1 ст. 139).

За таких умов, враховуючи, що рішення ухвалено на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з Пенсійного фонду судових витрат, понесених позивачем.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, є всі підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, на підставі ст. 316 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Інгульського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інгульського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області про визнання протиправною відмову та зобовязання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова

Повне судове рішення складено 26.04.2018 року.