Справа № 814/526/18
Суддя: Лісовська Н. В.
Дата ухвалення: 2018-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2018 р. Справа № 814/526/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Лісовської Н.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 ОСОБА_2, вул. Київська, 17, м. Вознесенськ,Миколаївська область, 56507
до відповідача:Головного управління ДМС України в Одеській області, вул. Преображенська, 44, м. Одеса, Одеська область, 65045
про:визнання неправомірним та скасування наказу від 19.02.2018 р. № 34 та зобовязання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДМС України в Одеській області (далі відповідач), в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 34 від 19.02.2018 оку;

- зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_1 ОСОБА_2 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 26.02.2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до ст. 260 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що враховуючи, що у звязку зі зміною ситуації в країні походження позивача, а саме активізацією військового зіткнення, ГУ ДМС України в Одеській області повинно було прийняти заяву про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту в ОСОБА_3, та розглянути її з урахуванням оновленої ІКП, однак йому було в цьому відмовлено.

Відповідач надав відзив на позов, в якому в задоволенні позовних вимог просив відмовити та зазначив, що позивачу правомірно відмовлено в прийнятті заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач повторно звернувся до відповідача із тотожною заявою попередній заяві та відсутні умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі Закон України № 3671).

Представники сторін надали клопотання про розгляд справи без їх участі.

У відповідності до ч. 3 ст. 194 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України № 3671 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 прибув на територію України в грудні 2009 року.

27.04.2015 позивач вперше звернувся за наданням міжнародного захисту в ОСОБА_3 до ГУ ДМС України у м. Києві. В якості причини звернення вказано переслідування через етнічні причини.

За результатами розгляду особової справи ДМС України було прийнято рішення від 07.10.2016 року № 516-16 про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення ОСОБА_1 ОСОБА_2 оскаржив в судовому порядку. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.02.2017 року по справі № 826/18098/16 адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 було залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням позивач подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2017 року апеляційна скарга позивача залишена без задоволення. ОСОБА_1 ОСОБА_2 не погоджуючи з рішенням першої та апеляційної інстанції подав касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.04.2017 року позивачу було відмовлено в відкритті касаційного провадження по справі.

19.02.2018 ОСОБА_1 ОСОБА_2 вдруге звернувся з заявою про надання міжнародного захисту в ОСОБА_3.

В заяві про надання міжнародного захисту в ОСОБА_3 ОСОБА_2 відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження. Позивачем не надано доказів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, то висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС е пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Згідно з положенням ст. 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту» від 26.06.2013 року № 2013/32/EU, з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів, заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватись як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, невідповідно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

Відповідач вважає, що під час попереднього звернення позивача факти можливих переслідувань, вказаних у заяві від 19.02.2018 року вже досліджувалися ГУ ДМС України у м. Києві, ДМС України та судовими інстанціями.

В своєму позові ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на те, що під час прийняття оскаржуваного висновку ГУ ДМС України в Одеській області ніяким чином не було враховано інформації по країні походження. В своєму рішенні відповідач проаналізував лише одну інформацію по країні походження, проте для всебічного аналізу необхідно вивчення інформації по країні походження з декількох авторитетних джерел.

Суд не приймає доводи позивача стосовно використання лише одного джерела інформації по країні походження є необґрунтованими, оскільки в висновку про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.02.2018 року (справа № 2018OD0025) відповідач робить посилання на 4 джерела актуальної і точної інформації по країні громадянського походження.

На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідачем надано достатньо доказів в підтвердження обґрунтованості та законності прийнятого рішення.

Враховуючи викладене, суд відмовляє позивачу в задоволенні позову.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 194, 241 246, 260 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 (вул. Київська, 17, м. Вознесенськ, Миколаївська область, 56507) до Головного управління ДМС України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, Одеська область, 65045) відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 24.04.2018 року.

Суддя Н. В. Лісовська