Справа № 760/7810/17
Суддя: Лазаренко В. В.
Дата ухвалення: 2017-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/760/1498/17
в справі № 760/7810/17
ПОСТАНОВА
іменем України
24 липня 2017 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: Адміністрації Державної прикордонної служби України, про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:
03.05.2017 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до Міністерства оборони України, в якому просив визнати протиправними дії останнього щодо відмови в призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням інвалідності II групи, що настала внаслідок травми пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та покладання на відповідача обов`язку призначити та виплатити одноразову допомогу у відповідності до перелічених законодавчих актів, мотивуючи свої вимоги наступним.

З 04 травня 1983 по 24 червня 1985 року позивач проходив військову службу в Збройних Силах СРСР, зокрема з 25 жовтня 1983 по 22 червня 1985року - учасник бойових дій на території Республіки Афганістан.

З 01 грудня 2014 року йому встановлено другу групу інвалідності у зв`язку з пораненням (контузією) та їх наслідками і захворюваннями пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні де велись бойові дії.

В серпні 2015 позивач звернувся з відповідною заявою до Адміністрації державної прикордонної служби України.

Листом за вих. №11/Г-4038 від 18 серпня 2015 року, Адміністрація державної прикордонної служби України позивачу відмовила у виплаті одноразової грошової допомоги, з підстав того, що Держприкордон служба України не є правонаступником Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР в якому позивач проходив строкову службу, а також в зв`язку з відсутністю нормативних приписів, які зобов`язують або надають повноваження Адміністрації виплачувати одноразову грошову допомогу військовослужбовцям колишніх Прикордонних військ КДБ СРСР.

Відповідно Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 звернувся до Київського міського військового комісаріату, з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності. Останній, листом від 06 жовтня 2016 року, направив подані документи до Дніпропетровського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України.

Міністерство оборони України згідно виписки з Протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, затвердженого Міністром оборони України від 27 січня 2017 № 7, відмовило у такій виплаті, мотивуючи тим, що сержанту в запасі ОСОБА_2 , документи якого надійшли відповідно до Постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.09.2016 за справою №174/177/16-а, якого 24.06.1985 звільнено зі строкової військової служби, а потім з 16.02.1999 звільнено з Вільногірського міського відділу МВС України, та 12.11.2004 під час первинного огляду органами МСЕК визнано інвалідом ІІ групи в наслідок загального захворювання, а 06.03.2006 року під час повторного огляду інвалідом ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. З 01.12.2014 ОСОБА_1 органами СЕК підтверджено встановлену ІІ групу інвалідності внаслідок зазначеної причини.

На день звільнення з військової служби заявник проходив службу в Прикордонних військах КДБ СРСР.

Ураховуючи, що ІІ групу інвалідності, яка пов`язана з пораненням, одержаним під час виконання обовязків військової служби (інтернаціонального обов`язку), встановлено з 06.03.2006 року і яка до даного часу не змінена, ОСОБА_1 не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки інвалідність встановлено до набрання чинності Закону України від 04 квітня 2006 року №3597-IV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, тобто на день встановлення інвалідності законодавство не передбачало виплату одноразової грошової допомоги».

Оскльки в судове засідання сторони не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд проводить розгляд справи в письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 04 травня 1983 по 24 червня 1985 року проходив військову службу в Збройних Силах СРСР, зокрема з 25 жовтня 1983 по 22 червня 1985 року - учасник бойових дій на території Республіки Афганістан.

З 01 грудня 2014 року йому встановлено другу групу інвалідності у зв`язку з пораненням (контузією) та їх наслідками і захворюваннями пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні де велись бойові дії, що підтверджується Випискою з акту огляду МСЕК від 15 грудня 2014 серії ААГ № 005345.

В серпні 2015 позивач звернувся з відповідною заявою до Адміністрації державної прикордонної служби України.

Листом за вих. №11/Г-4038 від 18 серпня 2015 року, Адміністрація державної прикордонної служби України позивачу відмовила у виплаті одноразової грошової допомоги, з підстав того, що Держприкордон служба України не є правонаступником Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР в якому позивач проходив строкову службу, а також в зв`язку з відсутністю нормативних приписів, які зобов`язують або надають повноваження Адміністрації виплачувати одноразову грошову допомогу військовослужбовцям колишніх Прикордонних військ КДБ СРСР.

Відповідно Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 , з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності. Останній, листом від 06 жовтня 2016 року, направив подані документи до Дніпропетровського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України.

Міністерство оборони України згідно виписки з Протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, затвердженого Міністром оборони України від 27 січня 2017 № 7, відмовило у такій виплаті, мотивуючи тим, що сержанту в запасі ОСОБА_2 , документи якого надійшли відповідно до Постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.09.2016 за справою №174/177/16-а, якого 24.06.1985 звільнено зі строкової військової служби, а потім з 16.02.1999 звільнено з Вільногірського міського відділу МВС України, та 12.11.2004 під час первинного огляду органами МСЕК визнано інвалідом ІІ групи в наслідок загального захворювання, а 06.03.2006 року під час повторного огляду інвалідом ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. З 01.12.2014 ОСОБА_1 органами СЕК підтверджено встановлену ІІ групу інвалідності внаслідок зазначеної причини.

З даного приводу слід зазначити наступне.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно п.«б» ч.1 ст.16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону)

Згідно п.7 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» - якщо особа одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими нормативно-правовими актами, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за її вибором.

Тобто, право вибору підстав для виплати одноразової грошової допомоги, належить саме позивачу, а не дане право вибору підстав для виплати належить відповідачу.

У відповідності до ч.9 ст.16-3 вищезазначеного Закону порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, який визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Підпунктом 1 п.6 вказаного Порядку передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

При цьому, згідно п.3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є, зокрема, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Наведені норма не містять посилань на встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин під час первинного чи повторного огляду медико-соціальною експертною комісією.

Як вбачається з матеріалів справи, ІІ група інвалідності ОСОБА_1 встановлена 12.11.2004 за наслідками повторного огляду з 06.03.2006 та з 01.12.2014 та причиною інвалідності є поранення (контузія) та їх наслідки і захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Відповідно до ч.4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Зазначене положення відображено також в п.8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Разом з тим, матеріали справи не містять, а відповідачем всупереч ч.2 ст.71 КАС України не надано до суду доказів, що позивач звертався до уповноважених органів із заявою щодо отримання одноразової грошової допомоги при встановленнях йому попередніх інвалідностей та отримував її.

Відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року №284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 року №1331;

допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Оскільки інвалідність другої групи позивачу встановлено після звільнення з військової служби та набранням чинності Законом України від 04 липня 2012 року №5040-VI Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців та постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, що визначають розмір та порядок виплати одноразової грошової допомоги, інвалідність настала внаслідок травми пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, суд погоджується з доводами позивача про наявність у нього право на отримання одноразової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, тобто станом на 01 травня 2014, передбаченого Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року.

Аналогічна практика розгляду даної категорії справ спостерігається в ухвалах ВАС від 22 травня 2014 року у справі № К/800/62429/13, від 09 червня 2015 року у справі №К/800/19036/15, а також постановах ВСУ від 10 червня 2014 року у справі № 21-446а14, від 21 квітня 2015 року у справі № 21-183а13, а останні, в свою чергу, не можуть бути залишені поза увагою суду в силу положень ст. 224-2 КАС України.

Окрім вищезазначеного в Постанові Верховного суду України від 21 квітня 2015 року в справі №21-135а15, винесеній з розгляду аналогічної справи, визначено, що виходячи з буквального тлумачення статті 16 Закону № 2011-ХІІ колегія суддів Судової плати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, тобто на 01 травня 2014 року, з одночасним встановленням неправомірності дій відповідача, щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги з посиланням щодо не надання підтвердження, настання інвалідності під час проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби, з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 №499.

У відповідності до ч. 4 ст. КАС України, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим кодексом.

Статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено передусім підстави соціального захисту останніх, інвалідність яких настала після звільнення з військової служби.

Згідно з п.4 ч.1 ст.18 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Враховуючи викладене, суд вважає, що одноразова грошова допомога, виплата якої передбачена ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відноситься до соціальних виплат, а тому даний спір належить розглядати місцевим загальним судом як адміністративним в порядку, встановленому КАС України.

Аналогічна точка зору викладена в Ухвалах ВАС України від 21 жовтня 2015 року в справі № К/800/15929/15 та від 29 жовтня 2015 в справі № К/800/62719/13, що знову ж таки, в силу ст.224-2 КАС України не може бути залишено поза увагою суду.

Принцип розподілу влади дійсно заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень ключовим завданням є здійснення правосуддя.

Проте, суд аналізуючи матеріали справи та позицію сторін у справі не вважає визначену позивачем вимогу «зобов`язання призначити та виплатити» формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та такими, що можуть вийти за межі завдань адміністративного судочинства.

Саме по собі зобов`язання відповідача знову розглянути лише питання про призначення та виплату одноразової грошової допомоги позивачеві не призведе до очікуваного позивачем результату від здійснення правосуддя і не забезпечить захист його прав і свобод, оскільки відповідачем вже розглянуто по суті подані позивачем документи і за результатами розгляду яких останній і звернувся до суду для захисту порушеного права, а окрім того в своїх запереченнях представник відповідача категорично стверджує про те, що підстав для призначення та виплати позивачу грошової допомоги немає.

Таким чином, формулювання резолютивної частини рішення «зобов`язати відповідача вирішити/розглянути питання про призначення і виплату одноразової грошової допомоги» може мати наслідком повернення позивача до суду за плином нетривалого проміжку часу знов для пошуку захисту свого порушеного права за аналогічно викладеним вище обставинам.

Так, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин позивач, згідно з ч. 3 ст. 105 КАС України, в позові визначив з проханням зобов`язання відповідача прийняти рішення.

Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України у справах, в яких позивач оскаржує протиправні дії чи бездіяльність відповідача у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, в цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

У випадку коли поданих документів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Втручання у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішення за заявами заявників замість суб`єкта вданих повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 а також в ухвалах ВАС від 19 травня 2016 року у справі № К/800/32729/15, від 24 березня 2016 року у справі № К/800/12368/14 та від 04 серпня 2016 року в справі № К/800/32811/15 а відповідно останні, в свою чергу, не можуть бути залишені поза увагою суду в силу положень ст.224-2 КАС України

Так, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 жовтня 2003 № 3 рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція) (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом необхідно розуміти таке, що призводить до потрібних результатів, наслідків, що дають найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Також, суд вважає неспроможними посилання представника відповідача на необхідність відмови в задоволенні позову з тих підстав, що рішення про відмову позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги безпосередньо Міністерством оборони України не приймалося, що свідчить, за переконанням представника відповідача, про те, що Міністерством оборони України ймовірно не вчинено жодних протиправних дій відносно позивача. Саму заяву про виплату такої одноразової грошової допомоги позивач також адресував безпосередньо Міністерству оборони України через військовий комісаріат, а відповідно до ч.6 ст.16-3 Закону обов`язок щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги покладено на Міністерство оборони України, відтак фактично йдеться про відмову у нарахування та виплаті допомоги саме з боку відповідача.

Аналогічної правової позиції притримується і ВАС України в постанові від 15.10.2015 у справі №К/800/26489/15.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Контитуцією України та законами України, при цьому права громадян не можуть бути скасовані.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним нормам Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем не доведено, що останній діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Натомість судом встановлено, що відмовляючи у призначенні виплати одноразової грошової допомоги позивачу, Міністерство оборони України діяло всупереч вимогам Конституції України, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.

Таким чином, зважаючи на обставини справи, досліджені докази та системний аналіз положень діючого законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 16, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінетом Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, Законом України «Про ратифікацію Протоколу до Угоди між державами учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців,осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року» від 07.06.2001 № 2495-ІІІ, ст.ст. 11, 69-71, 86, 158-163, 167 КАС України, суд, -

постановив:
Позов задовольнити.

Визнати неправомірними дії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Постанова за результатами скороченого провадження може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її отримання до Київського апеляційного адміністративного суду через районний суд.

Постанова, прийнята у скороченому провадженні, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Суддя