Справа № 820/4300/17
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Рубан В.В.

25 квітня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/4300/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Любчич Л.В.

суддів: Жигилія С.П. , Спаскіна О.А.

за участю секретаря судового засідання Дорошенко Д.О.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного Управління Національної поліціїї в Харківській області на постанову, суддя Рубан В.В., Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2017 по справі № 820/4300/17

за позовом ОСОБА_3

до Головного Управління Національної поліції в Харківській області

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

21.09.2017 ОСОБА_3 ( далі позивач, ОСОБА_3І.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України в Харківській області ( далі відповідач, ГУ НПУ в Харківській обл ) в якому просив суд зобовязати відповідача виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 25 155,90 грн за період з 11.11.2016 по 14.02.2017 включно.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2017 адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Зобовязано ГУ НПУ в Харківській обл. виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 25 155,90 грн за період з 11.11.2016 по 14.02.2017 включно, з відрахуванням обовязкових податків, платежів і зборів.

Не погодившись з даною постановою суду відповідач подав апеляційну скаргу в які, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2017.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що позивачем був пропущений строк звернення до суду з адміністративним позовом, оскільки останній став обізнаний про порушення його прав з 26.01.2017. З вимогою про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу звернувся майже через 8 місяців тобто з пропуском строку передбаченого ч.5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі КАС України). На думку апелянта ч.2 ст. 233 Кодексу законів України про працю не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки грошове забезпечення не є заробітною платою відповідно до положень Закону України «Про оплату праці» та Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 №5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 27.01.2004 за №114/8713.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені та неоспорені слідуючи обставини.

Наказом ГУНП в Харківській області №9 о/с від 07.11.2015 р. ОСОБА_3 прийнятий на службу в поліцію на посаду заступника командира взводу РПСПОП "Східний корпус" ГУНП в Харківській області з присвоєнням спеціального звання капрал поліції, що вбачається з наявної у справі копії послужного списку.

В період проходження позивачем служби в поліції, т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області ОСОБА_4 26.05.2016 р. підписано наказ № 382 "Про накладення дисциплінарного стягнення на заступника командира взводу РПСПОП "Східний корпус" ГУНП в Харківській області капрала поліції ОСОБА_3І.", яким, за порушення службової дисципліни, що виразилося в порушенні вимог ч.4 ст.7, ч.1 ст.8, ст. 18, ст.64 Закону України "Про Національну поліцію", останнього притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби.

З вказаними наказами позивач не погодився, та звернувся з позовом до суду.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2016 р. по справі № 820/4024/16 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у Харківській області про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2017 р. апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково; постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2016р. по справі № 820/4024/16 скасовано; прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у Харківській області від 26.05.2016 р. № 382 в частині притягнення капрала поліції ОСОБА_3, заступника командира взводу РПСПОП "Східний корпус" ГУНП в Харківській області до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у Харківській області від 30.06.2016 р. № 211 о/с в частині звільнення зі служби капрала поліції ОСОБА_3, заступника командира взводу РПСПОП "Східний корпус" ГУНП в Харківській області; поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника командира взводу РПСПОП "Східний корпус" ГУНП в Харківській області з 01 липня 2016 року; стягнуто з Головного управління Національної поліції у Харківській області на користь ОСОБА_3 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.07.2016 року по 10.11.2016 року в розмірі 33033, 00 грн. В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Вказана постанова набрала законної сили.

Фактичного позивач поновлений на посаді наказом начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області від 15.02.2017р. № 96 о/с.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що на користь позивача підлягає стягнення грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, тобто по дату фактичного поновлення на роботу. До даних правовідносин підлягає застосуванню положення ч.2 ст. 235 КЗпП України.

Колегія судів погоджується з даними висновками суду першої інстанції .

Частиною 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає судовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2017 на користь позивача стягнено середнє грошове забезпечення по 10.11.2016. Фактично позивач поновлений на посаді 15.02.2017.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо визначення періоду за який підлягає стягненню середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, а саме з11.11.2016 по 14.02.2017.

З урахуванням зазначеного , колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги, щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду колегія суддів вважає необґрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до положень статей 1 та 3 Конституції України, Україна є соціальною, правовою державою. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" ( далі рішення КСУ №8-рп/2013 від 15.10.2013) під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до ч. 7 ст. 43, ч. 1 ст. 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод.

Реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Частиною 5 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Для захисту прав, свобод і інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватись інші строки для звернення до адміністративного суду <> (ч.3 ст. 122 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗоТ України "у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком". Тобто дана норма є спеціальною щодо стягнення заробітної плати.

В рішенні №8-рп/2013 від 15.10.2013 Конституційний Суд України прийшов до висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, <> незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи вище зазначене колегія суддів вважає правомірними висновки суду, щодо не застосування строків звернення до суду визначених ч.5 ст. 122 КАС України.

Доводи апеляційної скарги, щодо наявності підстав для закриття провадження у справі, в звязку з тим, що стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу є наслідком незаконного звільнення та поновлення на службі, а рішенням апеляційної інстанції стягнуто грошове забезпечення у звязку з незаконним звільненням та поновленням, а отже є таке що набрало законної сили судове рішення по справі між тими ж сторонами та з аналогічними вимогами, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивачем заявлені вимог щодо стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період часу, який не був предметом розгляду по справі №820/4024/16.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що судом першої інстанції було ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення, то підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного Управління Національної поліціїї в Харківській області залишити без задоволення .

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2017 року по справі № 820/4300/17 ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_6
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_7 ОСОБА_8
Повний текст постанови складено 26.04.2018