Справа № 815/5855/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 квітня 2018 року

Київ

справа №815/5855/16

провадження №К/9901/10718/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у письмовому провадженні в касаційній інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Державної казначейської служби України про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії, зобов'язання подати звіт про виконання судового рішення, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду, постановлену 07 листопада 2016 року у складі судді Кравченка М.М., та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду, постановлену 13 грудня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого - Жука С.І., суддів: Потапчука В.О., Семенюка Г.В.,

у с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Державної казначейської служби України про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії, зобов'язання подати звіт про виконання судового рішення.

Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 7 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року, позов ОСОБА_1 повернув.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати їх рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог касаційної скарги, позивач зазначає, що дійсно справа № 2/1519/8454/11 розглядалась Малиновським районним судом м. Одеси на підставі процесуальних норм Цивільного процесуального кодексу України, разом з тим діяльність органів казначейства, як центрального орану виконавчої влади щодо виконання покладених завдань, вважається владною управлінською функцією. Позивач також посилається на п.33 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» яким рекомендовано судам розглядати спори, що виникають під час виконання органами Казначейства рішень господарського суду чи суду з розгляду цивільних справ, на підставі частини першої статті 17 КАС України (у зв'язку із здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій).

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Державної казначейської служби України, в якому просив:

визнати неправомірними дії Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області щодо невиконання (бездіяльність по виконанню) рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2013 року по справі № 2/1519/8454/11 про стягнення коштів з державного бюджету України у розмірі 7554,59 гривень на його користь;

зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області негайно направити в Державну казначейську службу України необхідні документи для виконання нею рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2013 року по справі № 2/1519/8454/11;

зобов'язати Державну казначейську службу України здійснити дії щодо виконання виконавчого листа № 2/1519/8454/11, виданого 26 лютого 2014 року Малиновським районним судом м. Одеси на примусове виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2013 року по справі № 2/1519/8454/11, а саме: здійснити безспірне списання коштів у розмірі 7554,59 гривень з Державного бюджету України на 2016 рік на користь ОСОБА_1 на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.09.2013року по справі № 2/1519/8454/11;

зобов'язати Державну казначейську службу України нарахувати та виплатити стягувачу ОСОБА_1 компенсацію за порушення строку виконання судового рішення за весь час прострочки у розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, починаючи з 24 вересня 2013 року і до повного розрахунку з позивачем відповідно до статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

зобов'язати Державну казначейську службу України виплатити стягувачу ОСОБА_1 кошти у розмірі 6674,56 гривень за знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України;

зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Державну казначейську службу України подати до суду звіт про виконання судового рішення.

Повертаючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позов не підсудний Одеському окружному адміністративному суду.

Зазначена позиція підтримана Одеським апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив ухвалу суду першої інстанції без змін.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, та зазначає наступне.

Відповідно до п.4 частини першої статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; в редакції чинній на час звернення позивача до суду) місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

При цьому, відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Відповідно до п.3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

З позовної заяви позивача вбачається, що 24 вересня 2013 року Малиновський районний суд м. Одеси прийняв рішення у справі № 2/1519/8454/11, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації про визнання права власності та зобов'язання сплатити кошти задовольнив частково, зобов'язав Департамент соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації провести ОСОБА_1 виплату грошової компенсації в розмірі 7554,59 гривень, в задоволенні решти позовних вимог відмовив.

23 липня 2014 року Малиновський районний суд м. Одеси у справі № 2/1519/8454/11 ухвалою задовольнив заяву відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про зміну способу і порядку виконання рішення суду.

А саме, змінив спосіб і порядок виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2013 року на підставі виконавчого листа № 2/1519/8454/11, виданого 26 лютого 2014 року Малиновським районним судом м. Одеси, шляхом стягнення з Департаменту соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 суми коштів у розмірі 7554,59 грн.

При цьому, з рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2013 року у справі № 2/1519/8454/11 вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Головного управління праці та соціальної політики Одеської обласної державної адміністрації, яке було перейменоване в Департамент соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації про визнання права власності на автомобіль та зобов'язання відповідача провести виплату грошової компенсації.

Зазначений позов аргументований тим, що відповідач йому, як інваліду 2-ї групи, передав для користування автомобіль марки Тоyота Matrix, 2008 року випуску, № шасі (кузова НОМЕР_1), який надійшов на його ім'я із-за кордону в якості гуманітарної допомоги.

Порядок забезпечення інвалідів автомобілями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999, визначає механізм забезпечення легковими автомобілями, зазначеними в абзаці шостому статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» інвалідів, зокрема дітей-інвалідів, які мають право на їх отримання безоплатно або на пільгових умовах, є громадянами України і місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку.

Статтею 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що інвалідам і дітям-інвалідам надаються безоплатно або на пільгових умовах послуги з соціально-побутового і медичного обслуговування, технічні та інші засоби реабілітації (засоби для пересування, протезні вироби, сурдотехнічні засоби, мобільні телефони для письмового спілкування тощо), вироби медичного призначення (індивідуальні пристрої, протези очей, зубів, щелеп, окуляри, слухові та голосоутворювальні апарати, ендопротези, сечо- та калоприймачі тощо) на підставі індивідуальної програми реабілітації, автомобілі - за наявності відповідного медичного висновку.

Відповідно до п.22 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги: позачергове безоплатне забезпечення автомобілем (за наявності медичних показань для забезпечення автомобілем) на термін експлуатації до десяти років (з наступною заміною на новий), виплата компенсації на бензин (пальне), ремонт, технічне обслуговування автомобілів або на транспортне обслуговування в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інваліди війни з числа осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Великої Вітчизняної війни та війни з Японією, за наявності медичних показань для забезпечення автомобілем, безоплатно забезпечуються автомобілем першочергово із числа позачерговиків у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про соціальні послуги» соціальними послугами є комплекс заходів з надання допомоги особам, окремим соціальним групам, які перебувають у складних життєвих обставинах і не можуть самостійно їх подолати, з метою розв'язання їхніх життєвих проблем.

Зазначена справа розглядалася Малиновським районним судом м. Одеси в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 368 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) питання пов'язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу.

Згідно з частинами першою, другою статті 107 КАС України в редакції, яка була чинна на час звернення позивача до суду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи:

1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;

2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);

3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтею 106 цього Кодексу;

4) належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства;

5) подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);

6) немає інших підстав для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду чи відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до частини сьомої статті 9 КАС України (в редакції, яка була чинна на час звернення позивача до суду та ухвалення оскаржуваних судових рішень) у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Викладене в сукупності дає підстави для висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Державної казначейської служби України заявлено як до державних виконавців щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України.

Тому суди дійшли обґрунтованого висновку, що цей спір належить до розгляду Малиновським районним судом м. Одеси як адміністративним судом відповідно до вимог діючого законодавства.

Відповідно до п.6 частини третьої статті 108 КАС України (в редакції, яка була чинна на час звернення позивача до суду та ухвалення оскаржуваних судових рішень) позовна заява повертається позивачеві, якщо справа не підсудна цьому адміністративному суду.

На підставі матеріалів справи та оцінки представлених доказів, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Державної казначейської служби України про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії, зобов'язання подати звіт про виконання судового рішення слід повернути позивачеві.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Керуючись статтями 242, 243, 341, 345, 349, 350, 355 - 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Смокович

Судді О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець