Справа № 643/12214/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2018-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРЕМА ДУМКА судді Мороз Л.Л.
адміністративне провадження №К/9901/8469/18
в адміністративній справі №643/1214/16-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі міста Харкова про визнання рішення протиправним та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії, яка переглядається за заявою ОСОБА_1 про перегляд і скасування ухвали Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2017 року.
Відповідно до частини 3 статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача, скасування ухвали Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2017 року про відмову у відкритті касаційного провадження та передачі справи для подальшого провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1
Проте, з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 квітня 2018 року я не погоджуюсь з огляду на таке.
Як встановлено, у жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправною відмову управління ПФУ в перерахунку пенсії на підставі статті 37-1 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ "Про державну службу" (далі - Закон № 3723-ХІІ) у зв'язку зі збільшенням з 1 грудня 2015 року її розміру. Просила також зобов'язати відповідача здійснити відповідний перерахунок пенсії у розмірі 80% згідно з довідкою про заробітну плату від 26 вересня 2016 року №18-682, виданою прокуратурою Харківської області без обмежень її максимального розміру.
Московський районний суд м. Харкова за наслідками розгляду справи в порядку скороченого провадження постановою від 26 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовив.
Харківський апеляційний адміністративний суд розглянув справу у відкритому судовому засіданні та ухвалою від 07 грудня 2016 року це рішення залишив без змін.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 11 січня 2017 року на підставі пункту 1 частини четвертої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у редакції, чинній на час ухвалення рішення, відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1
ОСОБА_1 11 квітня 2017 року подала заяву про перегляд і скасування ухвали Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2017 року з підстав неоднакового застосування норми процесуального права, що підтверджується рішенням Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2017 року (справа № К/800/137/17). На думку позивача, неоднаковість у правозастосуванні полягає у різному застосуванні судом касаційної інстанції положень статей 183-2, 214 КАС (у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду касаційної інстанції).
Так, Кодексом адміністративного судочинства України, окрім загального порядку розгляду адміністративних справ, передбачено і особливості розгляду окремих категорій справ. Зокрема, законодавцем визначено, що норми глави 6 розділу ІІІ КАС України мають пріоритет над загальними нормами цього Кодексу, які регулюють відповідні питання, оскільки є спеціальними, тобто містять особливості, що відрізняють їх від загального порядку провадження.
Метою запровадження даної процедури в адміністративному судочинстві слугувало прискорення розгляду нескладних справ індивідуального характеру, що забезпечується негайним виконанням таких судових рішень.
Особливості розгляду справи в скороченому провадженні передбачено частиною 4 статті 183-2 КАС України, відповідно до якої суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи в скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.
Так, наявний між сторонами спір, згідно з імперативними нормами статті 183-2 КАС України, міг бути вирішений судом першої інстанції в порядку скороченого провадження, тобто без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, оскільки суд першої інстанції, згідно з частиною 4 вказаної статті, міг перейти до розгляду справи за загальними правилами цього Кодексу лише в разі недостатності повідомлених позивачем обставин та за результатами розгляду поданих відповідачем заперечень тільки після застосування скороченого провадження.
У справі, що розглядається, суд першої інстанції під час перевірки позовної заяви вимогам статей 106, 107 Кодексу адміністративного судочинства України дійшов висновку про відкриття скороченого провадження у справі.
Суд касаційної інстанції відмовляючи у відкритті касаційного провадження у справі, виходив із того, що частинами 9, 10 статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що постанова, прийнята у скороченому провадженні, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.
У разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, судове рішення апеляційної інстанції по такій справі є остаточним і оскарженню не підлягає.
Отже, вважаю, що касаційному перегляду не підлягають судові рішення постановлені у порядку статті 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, що також узгоджується з нормою статті 13 цього Кодексу, якою передбачено, що особам, які беруть участь у справі, а також особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, забезпечується право на апеляційне та касаційне оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Разом з цим, статтею 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд справ у порядку скороченого провадження закінчується прийняттям постанови.
Аналіз наведених судових рішень дає підстави вважати, що Вищий адміністративний суд України ухвалив їх за різних фактичних обставин, у зв'язку з чим не можна дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права.
Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка правильності встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України.
Враховуючи наведене, вважаю, що обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, що, у відповідності до статті 244 КАС України є підставою для відмови в задоволенні заяви.
...........................
Суддя Верховного Суду