Справа № 826/6056/17
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2018-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: №826/6056/17 Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.С., судді:Аблов Є.В., Літвінова А.В. Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Лічевецького І.О., Ісаєнко Ю.А.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року

у справі №826/6056/17 (розглянутої у порядку письмового провадження)

за позовом громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1

до відповідача Державної міграційної служби України

та Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2017 року громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України та Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №2з0-17 від 27.03.2017 про відхилення скарги на наказ управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Разом з позовною заявою позивачем подано клопотання про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачами під час прийняття оскаржуваних рішень не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач не погоджується з тим, що йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо нього смертної кари, або виконання вироку про і смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що рішення міграційної служби про відмову у визнанні його біженцем є безпідставним та таким, що не відповідає дійсним обставинам, оскільки у своїй заяві про надання статусу біженця позивачем викладено всі обставини, які загрожували його життю та здоров'ю та стали обґрунтованою підставою для виїзду з країни Відповідачем було подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції й прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 315, ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянином Республіки Ірак, ІНФОРМАЦІЯ_1, курд за національністю, мусульманин сунітського напрямку за віросповіданням, народився в місті Ербіль, Ірак (ідентифікований за допомогою копії паспортного документа № НОМЕР_1), має вищу освіту, закінчив технологічний університет в місті Ербіль, невійськовозобов'язаний, одружений на громадянці України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2), легально покинув країну громадянської належності 03.11.2014, до України прибув повітряним транспортом 03.11.2014 за допомогою візи з метою одруження на громадянці України.

22 листопада 2016 року позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до управління ДМС України в Чернігівській області. Основною причиною звернення за захистом позивач зазначав одруження, а в додаткових відомостях вказав, що хоче жити в Україні через війну в Іраку та наявність бізнесу в Україні. Крім того, в зазначеній заяві позивач зазначив, що зазнав одноразового фізичного насильства з боку представників Демократичної партії Іраку.

За результатами попереднього розгляду заяви позивача управлінням ДМС України в Чернігівській області прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з очевидно необґрунтованістю поданої заяви (Наказ УДМС України в Чернігівській області № 122 від 12.12.2016).

Надалі, позивач отримав повідомлення управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 126 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 122 від 12.12.2016, у зв'язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо нього смертної кари, або виконання вироку про і смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач 08.02.2017 звернувся зі скаргою до Державної міграційної служби України, однак отримав повідомлення № 11 від 10.04.2017, згідно з яким йому повідомлено, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Державною міграційною службою України прийнято рішення від 27.03.2017 № 20-17 про залишення без розгляду скарги на рішення управління ДМС України в Чернігівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вказані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, прийшов до висновку про обґрунтованість дій відповідачів та правомірності наказу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з абз. 4 частини 1 статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас нормами статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина 4 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частиною 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Відповідно до частина 2 статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Як вбачається зі змісту наказу управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийнятого 12.12.2016 №122, за переглядом якого позивач звернувся до Державної міграційної служби України, в якості підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 слугували положення частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме: очевидна необґрунтованість заяви, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в заяві-анкеті зазначив, що він бажає жити в Україні через те, що в Іраку йде війна, а також він має на території України бізнес. Причиною виїзду з країни походження та постійного проживання у заяві-анкеті у пункті 4.1 заявник вказав намір одружитись.

У заяві-анкеті, реєстраційному листку та протоколі співбесіди повідомив, що він не належить до будь-якої політичної, релігійної, військової або громадської організації.

Також у заяві-анкеті та під час співбесіди позивач вказав, що одного разу його побили представники Демократичної партії Курдистану, однак деталі пояснити не зміг.

Крім того позивачем також було зазначено, що він вважав, що за ним стежили представники служби безпеки, проте доказів ОСОБА_1 надано не було.

Позивачем також було висловлено припущення, що у разі його повернення до Іраку, у останнього можуть виникнути проблеми з представниками служби безпеки країни через те, що він виражає свої негативні думки стосовно діяльності Демократичної партії Курдистану, однак ним же даних обставин не доведено.

Посилання позивача щодо можливого переслідування його у Багдаді з боку арабів також не знайшли свого підтвердження, оскільки з огляду на інформацію відповідно до Позиції УВКБ ООН відносно повернення до Іраку від 14.11.2016, утисків з боку влади зазнають араби-суніти та палестинські біженці, ким заявник не є, а територія Багдаду підконтрольна владі. Крім цього, з копій паспорту позивача убачається, що у період з 2013-2014 років він три рази отримував у консульському відділі посольства України в Республіці Ірак в Багдаді візи типу Д та С.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що заявник не має жодних документів, підтверджуючих факт переслідування його та його рідних за ознаками раси, національності, громадянства, релігії, приналежності до певної соціальної групи та через трудову діяльність. Також ані до заявника, ані до його рідних, знайомих не застосовували катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження або покарання. Позивача не переслідували ані державні органи, ані недержавні суб'єкти, його також ніколи не заарештовували, не затримували, та він не був засуджений судом.

Позивач також зазначав, що перебував в шлюбі з українкою ОСОБА_6 (свідоцтво про шлюб від 27.08.2014 серії НОМЕР_2), проте з матеріалів справи, а саме з заочного рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20.01.2017, (справа № 740/4422/16-ц), убачається, що даний шлюб є розірваним.

Необхідно зазначити, що під час співбесіди заявник повідомив, що раніше за захистом в Україні він не звертався, оскільки в нього була посвідка на тимчасове проживання, термін дії якої сплив 19.11.2016, а на даний час йому потрібні документи, які дають право жити в Україні, і, звернувшись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він вирішив проблему із легальним перебуванням на території України і таким чином підтвердив необґрунтованість своєї заяви та використання процедури надання притулку в Україні в корисних цілях.

Аналізуючи інформацію по країні походження, судом встановлено, що територія, на якій ОСОБА_1 мешкав до приїзду в Україну, з 2015 року звільнена від ІДІЛ, отже, слід зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не зазначає жодних конкретних дат будь-яких подій в Іраку, а надана ним інформація носить загальний характер та не містить чітких відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду справа №815/1054/16 від 22 березня 2018 року.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов'язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов'язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем правомірно, виходячи з положень частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що ДМС України залишено без розгляду скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскаржуване рішення саме по собі не є юридично значимим для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов'язку, а, відтак, оскаржене рішення безпосередньо не порушує права та інтереси позивача, з огляду на що, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

У зв'язку з відсутністю підстав для задоволення вимог щодо визнання протиправними та скасування наказів, у суду відсутні підстави і для зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність відмови в задоволенні позовних вимог громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1.

Надані докази були оцінені судом першої інстанції, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам статті 86 КАС України.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на ту обставину, що основною причиною звернення за захистом позивач зазначає одруження, а в додаткових відомостях вказав, що хоче жити в Україні через війну в Іраку та наявність бізнесу в Україні, оскільки матеріали справи містять рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20.01.2017 у справі №740/4422/16-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_1.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 24 квітня 2018 року.