Справа № 826/4158/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2018-04-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

30 квітня 2018 року справа №826/4158/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
доПрокуратури міста Києва (далі по тексту - відповідач)
третя особаПрокурор міста Києва Говда Роман Михайлович (далі по тексту - третя особа, Говда Р.М.)
провизнання протиправним та скасування наказу прокурора міста Києва Говди Р.М. від 17 жовтня 2016 року №162 про затвердження Положення про управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки вважає протиправним наказ прокурора міста Києва Говди Р.М. від 17 жовтня 2016 року №162 про затвердження Положення про управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва, виходячи з того, що дія цього наказу створює передумови для порушення прав та інтересів позивача, зокрема доступу до правосуддя. На думку позивача, оскаржуваний наказ надав кожному зі слідчих відділів повноваження органу слідства, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України, тому він має міжвідомчий характер і підлягає державній реєстрації, а видання такого роду наказів віднесено до компетенції Генерального прокурора України.

Позивач зазначає, що оскаржуваний наказ має міжвідомчий характер, оскільки поширює свою дію на правовідносини між позивачем та Дніпровським районним судом міста Києва, слідчими суддями якого здійснюється судове провадження у кримінальному провадженні №0001716 від 12 серпня 2015 року, що не входять до сфери управління органу, який видав цей нормативно-правовий акт, який не було зареєстровано у Міністерстві юстиції України, а тому цей наказ не набрав чинності і не міг бути застосований, а, відтак, Положення про управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва, яким створеним слідчим відділам надані керівні повноваження органу слідства, було неправомірним.

В обґрунтування порушення своїх прав позивач посилається на те, що у зв'язку із прийняттям оскаржуваного наказу Дніпровським районним судом міста Києва замість Печерського районного суду міста Києва здійснюється розгляд та задоволення клопотань слідчих під час досудового розслідування кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 з порушенням вимог кримінального процесуального закону щодо територіальної підсудності розгляду справи. Позивач також зазначає про підстави для сумніву в об'єктивності та неупередженості судді Дніпровського районного суду міста Києва Ластовки Н.Д. під час судового розгляду справ, зважаючи на те, що цим суддею винесено більше 30 ухвал про накладення арештів на майно юридичних та фізичних осіб без достатніх правових підстав та відсутності осіб, на майно яких накладено арешт.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/4158/17; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Прокурора міста Києва Говду Р.М.; закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач подав письмове заперечення проти адміністративного позову, у якому зазначив про незгоду із позицією позивача та вказав, що оскаржуваний наказ є актом керівника регіональної прокуратури, який регулює діяльність внутрішнього підрозділу органу прокуратури міста Києва, та не є нормативно-правовим актом і не підлягає реєстрації Міністерством юстиції України; відповідач звертає увагу, що оскаржуваним наказом не регулюється питання місця територіального розташування органу досудового слідства

В судовому засіданні 14 вересня 2017 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали, представник відповідача проти позову заперечив; представник третьої особи до суду не прибув, у зв'язку із чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Як визначено у пункті 9 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України, прокуратура продовжує виконувати відповідно до чинних законів функцію досудового розслідування до початку функціонування органів, яким законом будуть передані відповідні функції, а також функцію нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян, - до набрання чинності законом про створення подвійної системи регулярних пенітенціарних інспекцій.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про прокуратуру" у системі прокуратури України діють регіональні прокуратури, до яких належать прокуратури областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя.

Регіональну прокуратуру очолює керівник регіональної прокуратури - прокурор області, Автономної Республіки Крим, міст Києва і Севастополя, який має першого заступника та не більше трьох заступників.

У структурі регіональної прокуратури утворюються підрозділи управління та відділи.

Частина перша статті 11 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що керівник регіональної прокуратури: 1) представляє регіональну прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями; 2) організовує діяльність регіональної прокуратури; 3) призначає на посади та звільняє з посад прокурорів регіональних та місцевих прокуратур у встановленому цим Законом порядку; 4) затверджує акти з питань, що стосуються організації діяльності регіональної прокуратури; 5) у десятиденний строк з моменту вивільнення посади повідомляє Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію прокурорів про наявність вакантної або тимчасово вакантної посади у регіональній прокуратурі; 6) забезпечує виконання вимог щодо підвищення кваліфікації прокурорів регіональної прокуратури; 7) призначає на адміністративні посади та звільняє з адміністративних посад прокурорів у випадках та порядку, встановлених цим Законом; 8) у встановленому цим Законом порядку на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів приймає рішення про застосування до прокурора регіональної та місцевої прокуратури дисциплінарного стягнення або щодо неможливості подальшого перебування його на посаді прокурора; 9) контролює ведення та аналіз статистичних даних, організовує вивчення та узагальнення практики застосування законодавства та інформаційно-аналітичне забезпечення прокурорів з метою підвищення якості здійснення ними своїх функцій; 10) виконує інші повноваження, передбачені цим та іншими законами України.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України "Про прокуратуру" керівник регіональної прокуратури видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень.

Такими чином, регіональні прокуратури, які мають у своїй структурі підрозділи управління та відділи, на даний час виконують функцію досудового розслідування; у свою чергу керівник регіональної прокуратури організовує діяльність регіональної прокуратури та затверджує акти з питань, що стосуються організації її діяльності регіональної прокуратури.

Зокрема відповідно до пункту 8 наказу Генерального прокурора України від 26 грудня 2011 року №1гн "Про організацію роботи і управління в органах прокуратури України" вирішено, що завдання і функції самостійного структурного підрозділу, права та обов'язки його працівників визначаються у Положенні про цей підрозділ, яке затверджувати наказом керівника прокуратури.

Отже, прокурор міста Києва наділений повноваженнями затверджувати Положення про самостійні структурні підрозділи прокуратури міста Києва, у якому визначаються їхні завдання і функції, права та обов'язки його працівників.

Так, наказом прокурора міста Києва Говди Р.М. від 17 жовтня 2016 року №162 "Про затвердження Положення про управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва" з метою подальшого удосконалення організації та ефективного здійснення функцій, покладених на управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва, керуючись пунктом 8 наказу Генерального прокурора України від 26 грудня 2011 року №1гн "Про організацію роботи і управління в органах прокуратури України" вирішено затвердити Положення про управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва (далі по тексту - Положення).

Відповідно до пункту 1.1 розділу 1 Положення визначено, що управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва (далі по тексту - Управління) є самостійним підрозділом прокуратури міста Києва, підпорядкованим заступнику прокурора міста Києва, згідно з розподілом обов'язків між керівництвом прокуратури міста Києва.

Положенням визначено також структуру, основні завдання та функції Управління, повноваження та відповідальність його працівників.

Зокрема у пункті 4.4 розділу 4 Положення вказано, що начальники слідчих відділів також виконують повноваження керівника органу досудового розслідування та інші повноваження, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України.

Таким чином, оскаржуваний наказ, яким затверджено Положення про самостійний структурний підрозділ прокуратури міста Києва - управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва, є визначеним Законом України "Про прокуратуру" актом керівника регіональної прокуратури, який стосується організації діяльності цієї прокуратури.

Наведене спростовує доводи позивача про те, що оскаржуваний наказ прийнятий керівником регіональної прокуратури із перевищенням повноважень.

В частині твердження позивача про необхідність обов'язкової реєстрації оскаржуваного наказу, як нормативно-правового акта, суд звертає увагу, що відповідно до абзацу другого частини другої статті 9 Закону України "Про прокуратуру" накази Генерального прокурора нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Згідно з визначенням пункту 18 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Разом з тим, зміст оскаржуваного наказу та затвердженого ним Положення свідчать, що цей наказ не відповідає ознакам нормативно-правового акта, оскільки не містить норм права, стосується організації внутрішньої діяльності прокуратури та стосується виключно прав і обов'язків управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва та його працівників.

При цьому оскаржуваний наказ та затверджене ним Положення не містить правових норм, зокрема, які поширюються на позивача або Дніпровський районний суд міста Києва, а також не змінює територіальну підсудність розгляду справ.

Суд звертає увагу, що правила територіальної підсудності визначаються виключно Кримінальним процесуальним кодексом України.

Так, наприклад, відповідно до частини другої статті 132 Кримінального процесуального кодексу України клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого загального суду, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

У свою чергу згідно з пунктом 8 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України керівник органу досудового розслідування - начальник Головного слідчого управління, слідчого управління, відділу, відділення органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально-виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України та його заступники, які діють у межах своїх повноважень.

Частина перша статті 38 Кримінального процесуального кодексу України органами досудового розслідування (органами, що здійснюють дізнання і досудове слідство) є: 1) слідчі підрозділи: а) органів Національної поліції; б) органів безпеки; в) органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства; г) органів державного бюро розслідувань; ґ) органів Державної кримінально-виконавчої служби України; 2) підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України.

Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2016 року №223-1650/0/4-16, "при цьому органом досудового розслідування, враховуючи системний аналіз положень п. 8 ч. 1 ст. 3 КПК та ч. 1 ст. 38 КПК, є: 1) слідчі підрозділи (Головне слідче управління, слідче управління, відділ, відділення) органів Національної поліції України, органів безпеки, органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства, органів державного бюро розслідувань; 2) підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України. Іншими словами, органом досудового розслідування в конкретному кримінальному провадженні є не сам правоохоронний орган, до складу якого входить відповідний підрозділ (Національна поліція України, Служба безпеки України, Національне антикорупційне бюро України), а його підрозділ (управління, відділ), визначений у ч. 1 ст. 38 КПК.

У випадку проведення досудового розслідування слідчою групою клопотання щодо застосування заходів забезпечення кримінального провадження також розглядаються слідчим суддею місцевого суду, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, що здійснює відповідне розслідування. Підставою для визначення територіальної юрисдикції суду першої інстанції при розгляді клопотань щодо застосування заходів забезпечення кримінального провадження є постанова керівника відповідного органу досудового розслідування про створення слідчої групи, в якій визначено місце проведення досудового розслідування".

Таким чином, Кримінальний процесуальний кодекс України визначає орган досудового розслідування не як сам правоохоронний орган, а його підрозділ.

Враховуючи викладене, зазначення у пункті 4.4 розділу 4 Положення про те, що начальники слідчих відділів також виконують повноваження керівника органу досудового розслідування та інші повноваження, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України, не суперечить цього Кодексу, а лише констатує виконання начальниками слідчих відділів повноважень відповідно до процесуального Закону.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що наказ прокурора міста Києва Говди Р.М. від 17 жовтня 2016 року №162 "Про затвердження Положення про управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва" прийнятий на підставі та у межах повноважень, визначених Законом, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

Крім того, суд звертає увагу, що у межах спірних правовідносин у позивача відсутнє порушене право, як необхідна умова для задоволення позову.

Так, завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення зокрема про: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий у відношенні будь-якої особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку суб'єкта владних повноважень.

У свою чергу під порушенням прав і свобод фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин слід розуміти негативні наслідки, що були спричинені рішенням, діями чи бездіяльністю органів влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб.

Разом з тим, позивачем не доведено, а судом не встановлено, що оскаржуваний наказ порушує чи обмежує права та інтереси ОСОБА_1

Посилання позивача на те, що у зв'язку із прийняттям оскаржуваного наказу Дніпровським районним судом міста Києва замість Печерського районного суду міста Києва здійснюється розгляд та задоволення клопотань слідчих під час досудового розслідування кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 з порушенням вимог кримінального процесуального закону щодо територіальної підсудності, та на сумніви у неупередженості судді Дніпровського районного суду міста Києва Ластовки Н.Д., відхиляються судом як безпідставні, оскільки незгода і процесуальними рішеннями суду (слідчого судді) є підставою для оскарження його у порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України; при цьому адміністративний суд не наділений повноваженнями оцінювати законність та об'єктивність рішень, прийнятих у межах кримінального провадження.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність оскаржуваного наказу з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (02068, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.А. Кузьменко