Справа № 826/13624/17
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2018-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 квітня 2018 року № 826/13624/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів: Кузьменко А.І., Маруліної Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Афганістану ОСОБА_1
до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві
Державної міграційної служби України
про визнання неправомірними та скасування наказу і рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Афганістану ОСОБА_1 (надалі також - Позивач) звернувся до суду з позовом до Головного Управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі по тексту - Відповідач-1, ГУ ДМС України в м. Києві), Державної міграційної служби України (надалі - Відповідач-2, ДМС України) з вимогами:

- визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в м. Києві №143 від 05.04.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України №61-17 від 15.08.2017 про відхилення скарги на наказ ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачами під час прийняття оскаржуваних рішень не враховано всіх обставин, за наявності яких Позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач стверджує про те, що не може повернутися до Афганістану через загальне насильство, так як його країна знаходиться в стані військового конфлікту. Так, в Афганістані, а саме в м. Кабул, звідки Позивач походить, наразі дуже небезпечно, тому він не може через страх за власне життя туди повернутися. Позивач наполягає на тому, що відповідачі взагалі не поцікавились актуальною ситуацією у країні його походження під час прийняття оскаржуваних рішень, не зважаючи на те, що такі дані були наведені Позивачем у заяві-анкеті; висновки відповідачів ґрунтуються на інформації по країні походження, що досліджена формально та не врахували, що у Позивача є об'єктивні причини побоюватись за своє життя та здоров'я в умовах внутрішнього збройного конфлікту, а також систематичного порушення прав людини по всій країні.

Ухвалою від 27.10.2017 відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання.

09.11.2017 через канцелярію суду від відповідачів надійшли письмові заперечення проти позову та матеріали справи за зверненням громадянина Афганістану ОСОБА_1. Представник відповідачів у своїх запереченнях стверджує про правомірність оскаржуваних рішень, що прийняті у межах та на підставі наявних повноважень, з урахуванням того, що Позивачем не доведено, що перебування в країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі. При прийнятті рішень, які є предметом дослідження у даній справі, відповідачами було враховано доводи громадянина Афганістану ОСОБА_1, і надані ним пояснення, які засвідчують, що Позивач разом із своєю родиною мали намір покинути країну громадської належності та потрапити до Німеччини, Австрії, Голландії, чи в Бельгію. Навіть перебуваючи в процедурі набуття статусу біженця в Україні, Позивач неодноразово намагався незаконно потрапити до країн Євросоюзу, однак був затримай прикордонною службою України та Угорщини. Такі факти говорять про те, що Позивач разом із своєю родиною не мали прямої загрози у країні громадської належності, а лише мали намір змінити місце проживання для пошуку кращих умов життя. Відповідно до інформації, повідомленої Позивачем, вбачається бажання до покращення останнім власного рівня життя шляхом легалізації на території України або подальшого переміщення в одну з країн Євросоюзу. Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів в країні походження, що унеможливлювало б існування на території Афганістану; він ніколи не приймав участі у жодній політичній, релігійній, військовій чи громадській організації, утисків на Батьківщині за релігією не зазнавав. У зв'язку з вищевикладеним, відсутні підстави вважати, що Позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань.

15.11.2017 судом постановлена ухвала про завершення підготовчого провадження і призначення справи до розгляду в судовому засіданні колегією у складі трьох суддів.

В судовому засіданні 07.12.2017 представник Позивача позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та просив врахувати додаткові письмові пояснення, в яких наголошується на тому, що Позивач надав усі відомості, які він мав в своєму розпорядженні, в тому числі, документи щодо його обвинувачення у злочині, але ДМС неправомірно поклала обов'язок доказування повністю на заявника, стверджуючи, що він не довів обґрунтованість побоювань переслідувань. Інформація по країні походження із достовірних джерел повністю підтверджує факт небезпечного перебування Позивача в умовах збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини на території Афганістану та не була ДМС належним чином досліджена. Крім того, представник Позивача вказує, що під час співбесід представник ДМС, не залучаючи перекладача, ставив питання російською мовою, а записував відповіді українською мовою, а потім надав Позивачеві під підпис протокол, в якому, в тому числі, зазначено, що співбесіда перекладалася з російської мови на українську і позивач не має зауважень. Проте, Позивач і не може їх мати, адже мови української він не розуміє взагалі.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечив і просив відмовити у його задоволенні, зважаючи на те, що під час вирішення питання щодо наявності законних підстав для надання Позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

На підставі письмової заяви представників сторін судом ухвалено про здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження.

Оцінивши наведені в обґрунтування позову доводи представника позивача, а також заперечення представника відповідачів по суті позовних вимог, ознайомившись з письмово викладеними позиціями учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Ісламської Республіки Афганістан, народився в провінції Кабул, Ісламської Республіки Афганістан, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин (суніт), одружений на громадянці Афганістану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, має дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 Територію країни громадянської належності залишив 05.10.2016 року, транзитом через Узбекистан де знаходився з 05.10.2016 року по 30.10.2016. До України прибув таємно на автомобілі 30.10.2016 року, місце перетину кордону України не повідомив.

В листопаді 2016 року Позивач звернувся до органів міграційної служби України в місті Ужгород із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте пізніше відмовився від проходження процедури, написавши відповідну заяву про припинення розгляду заяви.

02.03.2017 ОСОБА_1 разом з сім'єю намагався незаконно перетнути кордон України та потрапити до країн Євросоюзу. Під час незаконного перетину кордону був затриманий прикордонним нарядом відділу прикордонної служби «Ужгород».

У подальшому Позивач намагався вдруге незаконно потрапити до країн Євросоюзу та був затриманий на кордоні з Угорщиною. Під час затримання позивач звертався за захистом в Угорщині, але був повернутий до України.

16.03.2017 позивач звернулася до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України ОСОБА_1 перебував нелегально.

05.04.2017 головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, погоджений начальником Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції та затверджений Першим заступником начальника ГУ ДМС України в м. Києві.

Згідно вказаного Висновку, немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань. Факти, повідомлені іноземцем, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відсутні і підстави для надання додаткового захисту.

На підставі Висновку головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції та у відповідності до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», наказом ГУ ДМС України в м. Києві від 05.04.2017 №143 відмовлено громадянину Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_1 в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Про зазначену відмову позивача проінформовано повідомленням №60 від 12.04.2017.

12.04.2017 ОСОБА_1 звернувся до ДМС України зі скаргою, в якій просив скасувати наказ Відповідача-1 від 05.04.2017 №143 та зобов'язати ГУ ДМС в м. Києві повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду зазначеної скарги Позивача 15.08.2017 складено Висновок, погоджений заступником директора Департаменту - начальником відділу по роботі з шукачами захисту та затверджений директором Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства, яким визнано за доцільне відхилити скаргу ОСОБА_1 на рішення ГУ ДМС в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі зазначеного висновку ДМС України рішенням від 15.08.2017 №61-17 відхилила скаргу Позивача на наказ ГУ ДМС в м. Києві від 12.04.2017 №143 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Афганістану ОСОБА_1.

З огляду на вимоги, заявлені позивачем у даному провадженні, враховуючи доводи, наведені в обґрунтування позову, а також зважаючи на зміст заперечень відповідачів, предметом дослідження у даній справі є правомірність рішення суб'єктів владних повноважень: наказ ГУ ДМС України в м. Києві від 05.04.2017 №143 про відмову ОСОБА_1 в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення ДМС України від 15.08.2017 №61-17, яким відхилено скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_1 на наказ ГУ ДМС в м. Києві від 12.04.2017 №143, а також обґрунтованість висновків відповідачів, покладених в їх основу.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні, у відповідності до положень частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України в чинній редакції) суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваних Позивачем рішень, суд звертає увагу на наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В силу положень, закріплених в статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Як вбачається зі змісту наказу ГУ ДМС в м. Києві, від 05.04.2017 №143, підставою для відмови в прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слугували положення статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: очевидна необґрунтованість заяви, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З матеріалів справи вбачається, що Позивачем не обґрунтовано його побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами, а інформація, надана Позивачем до ГУ ДМС в м. Києві, є суперечливою. Так, зокрема, у своїй заяві-анкеті від 16.03.2017 Позивач зазначив, що не може повернутися до Афганістану через загальне насильство, так як його країна знаходиться в стані військового конфлікту та через страх за власне життя. Однак, під час співбесіди 22.03.2017 заявник, на запитання щодо існування загрози у випадку повернення на Батьківщину, повідомив, що йому особисто нічого не загрожує, але у країні його походження через постійні військові та збройні конфлікти виникла ситуація, яка унеможливила його подальше існування. А свою мету звернення до органів міграційної служби Позивач визначає так: «Тому, що для того щоб мешкати на території України необхідно мати документи». При цьому, згідно пояснень шукача притулку, виявлено, що Позивач ніколи не приймав участі у жодній політичній, релігійній, військовій чи громадській організації, утисків на Батьківщині за релігією не зазнавав, відтак, відсутні і підстави вважати, що громадянин Афганістану ОСОБА_1 має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з доводами відповідачів про відсутність у Позивача об'єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на Батьківщині, а звернення до органів ДМС мало на меті лише легалізацію перебування ОСОБА_1 на території України.

Щодо доводів представника Позивача про те, що Позивачем була засвідчена правильність протоколів співбесід без їх перекладу на російську мову, суд вважає за доцільне вказати на те, що представник при цьому не вказує на невідповідність наданої Позивачем інформації тій, що закріплена в протоколі співбесіди. До того ж, як вбачається з самого протоколу від 22.03.2017, під час проведення співбесіди з громадянином Афганістану ОСОБА_1 здійснювався аудіозапис, який, у випадку наявності у Позивача сумнівів щодо правильності відображення ходу співбесіди у протоколі, міг би слугувати підставою для наголошення на цій обставини ще під час оскарження рішення ГУ ДМС у м. Києві. Однак, скарга Позивача до ДМС України від 12.04.2017 таких посилань не містить.

Відтак, зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів неправильності відображення у протоколі співбесіди від 22.03.2017 інформації, а також щодо не доведення Відповідачем-1 Позивачу під час засвідчення ним протоколу, його змісту, колегія суддів визнає аргументи представника Позивача недоведеними та такими, що не спростовують висновки відповідачів.

Враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності та виходячи з того, що під час розгляду справи доводи Позивача не знайшли свого підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову та для визнання оскаржуваних рішень протиправними, оскільки Відповідач-1 при винесені наказу від 05.04.2017 №143 про відмову ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та Відповідач-2 під час прийняття рішення від 15.08.2017 №61-17, діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно та своєчасно.

Зважаючи на викладене у суду також відсутні підстави для зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст.ст.2, 3, 5-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені адміністративного позову громадянки Афганістану ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржено за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII

Головуючий суддя Н.А. Добрівська

Судді: А.І. Кузьменко

Л.О. Маруліна