Справа № 366/3890/17
Суддя: Тетервак Н. А.
Дата ухвалення: 2018-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Є.У. № 366/3890/17;
Пр. №2-а/366/4/18
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
23 квітня 2018 року Іванківський районний суд Київської області в складі: Головуючої - судді Тетервак Н.А.,
При секретарі - Німченко Н.Ю,
Представника позивача - Мельниченка В.Л.,
Представників відповідача - Адаменко А.В., Мойсеєнко О.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Іванків справу №366/3890/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Іванківської районної державної адміністрації Київської області про зобов`язання вчинити певні дії,
Позивач звернувся з адміністративним позовом до Іванківської районної державної адміністрації Київської області про зобов`язання вчинити певні дії,а саме: оформити у порядку та за формою,передбаченими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян,які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та видати довідку про періоди проживання ОСОБА_1 ,1973 р.н. в зоні гарантованого добровільного відселення.
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим,що з 01.04.1989 року по 10.06. 1991 року та з 01.02. 1992 року по 31.05. 1993 року постійно проживав в АДРЕСА_1 ,яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення(3 зона).
З села Станішівка Іванківського району він ніколи нікуди не переїжджав.
У період з 03.12. 1990 року по 04.06. 1991 року він працював у Димерському лісгоспі, потім з 10.06.1991 року по 01.02.1992 року проходив службу у Збройних Силах,а з 18.06. 1992 року по 15.07. 1993 року працював у Руднянському лісництві.
У зв`язку з проживанням на даній території не менше 3-х років, 15.08. 1994 року Київською обласною державною адміністрацією йому видано посвідчення особи, яка постраждала внасідок Чорнобильської катастрофи №222053.
17.11.2015 року йому встановлено 3-ю групу інвалідності, причиною якої є захворювання, пов`язане з впливом аварії на ЧАЕС(довідка МОЗ №4753 від 30.10.2015 р), тому він звернувся до Іванківської районної державної адміністрації (далі-РДА) Київської області із заявою про видачу йому довідки про період проживання на забрудненій території за формою, встановленою п.10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №54 від 20.01. 1997 року.
Позивач просить зобов`язати службових осіб Іванківської РДА Київської області оформити у порядку та за формою,передбаченою Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Порядку видачі посвідчень особи, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №54 від 20.01. 1991 р. та видати йому, ОСОБА_1 , довідку про період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, тобто, в с.Станішівка Іванківського району Київської області у період з 01.04. 1989 року по 10.06. 1991 року та з 01.02.1992 року по 31.05. 1993 року.
В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали.
Позивач пояснив,що в 1989 році його матері в с.Станішівка Іванківського району Київської області було надано житло, що підтверджується Ордером від 12.12. 1989 року. Він тоді був неповнолітній, навчався в ПТУ с.Катюжанка Вишгородського району Київської області, а потім працював в Димерському лісництві Вишгородського району Київської області, але жив він весь час в с.Станішівка Іванківського району Київської області. З с.Станішівка Іванківського району Київської області його забрали до Збройних Сил, і після закінчення служби в 1992 році він знову повернувся в с.Станішівка Іванківського району Київської області,що підтверджується його військовим квитком.
Представники відповідача-Іванківської РДА -Адаменко А.В. та Мойсеєнко О.Г.,позов не визнали. Представник відповідача пояснила,що позивач не надав документів про своє проживання на території с.Станішівка Іванківського району, а навпаки, маються довідки Рудня-Димерської,Катюжанського ВПУ,про те,що ОСОБА_1 постійно проживав в іншому районі,тобто в с.Р.Димерська Вишгородського району Київської області.
Те,що ОСОБА_1 проживав у Вишгородському районі також свідчить реєстрація у Вишгородському військкоматі,звідки він призивався в армію та де був поставлений на військовий облік після проходження служби.
При повторних видачах посвідчень,як перехід з третьої на першу категорію,на РДА покладена відповідальність провіряти достовірність та законність раніше виданих посвідчень,оскільки в 1991 році, коли масово видавалися посвідчення,було допущено багато помилок. В сільських радах писали списки без урахування місця проживання,допущено інші помилки.
Перевіривши надані позивачем документи, відповідач не мав змоги видати ОСОБА_1 довідку форми, встановленої п.10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки позивач не надав підтверджуючих документів,а виявлені ними документи навпаки спростовували правильність видачі попереднього посвідчення.
Вислухавши позивача,представника позивача ОСОБА_2 , представників відповідача, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступного.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-ХІІ,(далі Закон № 796) особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:
1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;
2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;
4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.
Відповідно до ст.11 Закону №796,до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать,зокрема:
1) евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення;
2) особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій;
3) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Отже,в п.2 та п.3 ст. 11 ЗУ № 796 йдеться про осіб-потерпілих від наслідків аварії на ЧАЕС,які постійно проживали в зоні гарантованого добровільн6ого відселення,а саме:в п.2,це особи, які станом на 26 квітня 1996 року проживали в зоні гарантованого добровільного відселення та до 1 січня 1993 року прожили в цій зоні не менше трьох років; в п.3 ст.11- вказано осіб, які постійно проживають або постійно працюють в зоні гарантованого добровільного відселення,що станом на 1 січня 1993 року постійно прожили або постійно відпрацювали не менше трьох років.
Відповідно до ст.14 ЗУ №796, для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,зокрема,у абз.3 пункту 3 сказано:» особи,які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.
Відповідно до абз. 3 ст.15 Закону №796,підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Відповідно до абз.4 ст.15 Закону №796,видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
З останнього абзацу слідує,що довідку про періоди постійного проживання(оскільки ст.11 Закону наголошує на постійному проживанні) видає орган місцевого самоврядування.
Отже, ст. 11 та ст.14 Закону №796 визначає,хто є потерпілим від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС,а також встановлює категорії потерпілих.
Закон №796 не регламентує порядку видачі документів, які будуть підтверджувати статус громадянина, який постраждав від наслідків Чорнобильської катастрофи.
Стаття 1 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року №501(Далі-Порядок), вказує,що ,цей Порядок регулює правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до п.2 Порядку,посвідчення є документом,що підтверджує статус громадян,які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,та надає право користуватися пільгами й компенсаціями,встановленими Законом №976.
Згідно абз.2 п.10 «г» Правил,громадянам ,які постійно проживають або працюють у зонах безумовного(обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення,за умови ,що вони за станом на 1січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні безумовного(обов`язкового) відселення-не менше трьох років,-на підставі довідки встановленого зразка(додаток №6).
З Додатку №6 до Порядку видачі посвідчень особам,які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи слідує,що » держадміністрація видає гр.-ну(його прізвище,ім.»я),по батькові, про те,що він(вона)постійно проживає або постійно працює у зоні безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення за умови,що він(вона) на 1 січня 1993 року прожив(ла) або працював(ла) у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років,а у зоні гарантованого добровільного відселення-не менше трьох років,у (вказується населений пункт).
Довідка є підставою для видачі посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи,віднесеного до категорії 3,відповідно до ст.14 (п.3) Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»(№796-12)(у редакції від 19 грудня 1991 року,із змінами і доповненнями від 1 липня 1992 року).
Слід зауважити, що як ст. ст.11,14 Закону весь час вказує,що статус потерпілого від наслідків Чорнобильської катастрофи та визначення категорії потерпілих,та і Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Додаток №6 до Порядку видачі посвідчень весь час вказує,що до потерпілих від наслідків Чонобильської катастрофи відносяться особи, які постійно період проживають (працюють) на відповідній території,зокрема, до 3 категорії відносяться особи, які постійно проживали чи постійно працюють на території зони гарантованого добровільного відселення.
Отже, слід визначити,що законодавець має на увазі під терміном «постійно проживає», »постійно працює» та чи впливає дана розбіжність на права та обов`язки особи,зокрема, і на отримання статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи,оскільки із змісту Закону №796,а саме: ст.ст. 19-23 , слідує,що вказаним особам передбачено надання пільг та компенсацій.
Так, у ст. 22 Закону(Компенсації та пільги громадянам,віднесеним до категорії 3) надаються пільги: безплатне придбання ліків за рецептами лікаря; безплатне позачергове зубопротезування; першочергове обслуговування у лікувально-профілактичних закладах,переважне залишення на роботі у зв`язку із змінами в організації праці,тощо; виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100% незалежно від страхового стажу; забезпечення продуктами харчування відповідно до фізіологічних норм; пріоритетне забезпечення промисловими товарами, взяття на квартирний облік громадян, які проживають у комунальних квартирах,незалежно від розміру жилої площі;особам, які постійно проживають до відселення чи самостійного переселення або постійно працюють на території зон відчуження,безумовного(обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення,за умови станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали 3 роки- передбачено позачергове щорічне безплатне надання санаторно-курортних путівок або одержання за їх бажанням грошової компенсації в розмірі середньої вартості путівки в України,а також інші пільги.
Отже, із даної статті слідує,що держава брала на себе зобов`язання щодо соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які виплачувалися із Державного бюджету,а отже, мала чітко контролювати свої витрати.
Згідно п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників,трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх
форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі
осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських
(фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а
також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають
державному соціальному страхуванню.
Відповідно до п.1 Положення про паспортну систему в СРСР,затверджено Постановою Ради Міністрів СРСР від 28.08.1974 р.№ 677(далі-Положення № 677) , паспорт громадянина СРСР є основним документом, що підтверджує особу громадянина. Паспорт громадянина СРСР зобов`язані мати всі радянські громадяни,які досягли 16-річного віку. Без вказаних паспортів проживають військовослужбовці і прибувші на тимчасове проживання в СРСР громадяни,які постійно проживають за кордоном.
Відповідно до п.4 Положення№677 в паспорті громадян проводиться відмітка:
-про регістрацію і розірвання шлюбу-органами ЗАГС;
-про відношення до військової служби- військовими комісаріатами;
-про прописку і виписку- органами внутрішніх справ і особами, уповноваженими на те виконавчими комітетами сільських та селищних рад депутатів трудящих.
Відповідно до п.22 Розділу ІІІ Положення №677,прописка здійснюється за місцем їх проживання. Громадянам, які мають паспорти,- по паспортам. Дітям,які не досягли 16 річного віку і які проживають окремо від батьків,-по свідоцтвам про народження
Прописка дітей, які не досягли 16 років,та які проживають з батьками, проводиться шляхом внесення відомостей про них у відповідні документи про прописку одного із батьків.(п.23).
Відповідно до розділу ІУ(Відповідальність за порушення паспортної системи),у пункті 34 вказано,що громадяни, які проживають без паспорта або по недійсному паспорту, а також громадяни, які проживають без прописки чи без реєстрації, піддаються в адміністративному порядку попередженню або штрафу в розмірі 10 карбованців.
Положення пункту 34 про прописку втратило силу з 01.10.1992 року.
Згідно ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482 передбачено,що «до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі. … Право на приватизацію квартир(будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України,які постійно проживають в цих квартирах».
Згідно ч.3 ст. 1268 Цивільного кодексу України,спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини,вважається таким,що прийняв спадщину,якщо протягом строку,встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї».
З п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 14.06.94 року №18/5 слідує,що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути…. Запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі про те,що він був прописаний у спадковому будинку.
Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР(в ред. від 21.12. 1983 року, громадяни мають право на отримання в установленому порядку жилове приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Відповідно до ст. 36 Житлового кодексу України облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов,здійснюють, як правило, за місцем їх проживання у виконавчому комітеті районної, міської,районної у місті,селищної, сільської Ради народних депутатів.
З п.8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов,і надання їм жилих приміщень в Українській РСР від 11.12. 1984 року слідує,що квартирний облік здійснюється, як правило, за місцем проживання громадян у виконавчому комітеті районної,міської,районної в місті,селищної,сільської ради народних депутатів.
Облік громадян, які працюють на підприємствах,в установах,організаціях,що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво, - здійснюється за місцем роботи.
З місцем постійного проживання,а саме прописки чи реєстрації особи, пов`язані і інші права. Так,зокрема, у ст. 109 Цивільного процесуального кодексу України( ст. 27 ЦПК в ред..15.12. 2017р), позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.
Відповідно до ст. 84 ЦПК України (п. 2 ч.6 ст.128 ЦПК України в ред..15.12.2017 р.), судові повістки про виклик у суд надсилаються фізичним особам за адресою їх місця проживання чи місця перебування,зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно абз.5 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12. 2003 року №1382»місце проживання-адміністративно-територіальна одиниця,на території якої проживає особа строком понад шість місяців на рік»
З гідно абзацу 5 статті 3 Закону №1382-ІУ термін «місце проживання-це житло, розташоване на території адміністративно територіальної одиниці,в якому особа проживає постійно або тимчасово».
Однак, з аналізу законодавства Української РСР та України слідує,що держава,надавши громадянину право вільного вибору свого місця проживання, все отримання соціальних пільг ставить у залежність від місця постійного проживання,а саме: реєстрації(прописки), -від якої залежить отримання чи не отримання громадянином соціальних пільг,а також ряд інших прав та обов`язки.
Крім того,варто зауважити,що обов`язковість прописки та адміністративна відповідальність за проживання без прописки, скасована 01.01.1992 року.
Однак, місце проживання має істотне значення для здійснення і захисту прав особи,забезпечення стабільності цивільних відносин.
Наприклад,місце проживання боржника або кредитора може мати значення для встановлення місця виконання зобов`язання,якщо воно не передбачено законодавством або договором ( ст.ст. 532,1221 ЦКУкраїни),для визнання особи безвісно відсутньою і оголошення її померлою( ст.ст. 43,46 Цивільного кодексу України),та інше.
Отже, як встановлено вище, документом, який у період, який розглядає суд (1991-1993 р.р.),- що посвідчує особу-є паспорт, а місце її проживання(постійне проживання)- це відмітка у паспорті про реєстрацію постійного місця проживання, або відмітка в домовій книзі, чи погосподарській книзі, оскільки законодавець з даним фактом пов`язав надання різних соціальних пільг: як постановка на квартирний облік, отримання безкоштовного житла, приватизацію жилих приміщення державного житлового фонду; одержання пільг та компенсацій громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,виникнення прав та зобов`язань, та інше.
Тобто, особа мала документально підтвердити свою роботу на відповідному підприємстві за відповідний період-трудовою книжкою,а постійне місце проживання - наявною відміткою у паспорті.
Позивач посилається на те,що факт його постійного проживання в с.Станішівка Іванківського району Київської області, яке відповідно до Верховної Ради Української РСР №106 від. 23.07.1991 року, віднесено до вони гарантованого добровільного відселення-зона 3,-підтверджується копією ордеру від 12 грудня 1989 року, з якого слідує,що ОСОБА_3 на сім`ю з трьох чоловік надано службове жиле приміщення-будинок АДРЕСА_1 ,де вписано також позивача,однак, суд не розглядає заяву про встановлення факту,а мається адміністративний позов до.
З даним твердженням погодитися не можна,оскільки відповідно до ст. 58 Житлового кодексу України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної,міської,районної в місті,селищної,сільської Ради народних депутатів видає громадянам ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Отже,ордер-це документ,який надає право вселитися у надане житло, але не свідчить,що особа вселилася та постійно проживала у наданому їй житлі.
З копії Військового квитка НОМЕР_1 , виписаний Вишгородським районним воєнним комісаріатом 17.06.1991 року слідує,що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призивався Вишгородським РВК,де був зареєстрований ( а.с. 25) і повернувся з лав Радянської Армії та став на облік у Вишгородському РВК 18.06.1992 року,звідки знявся 28.10.1999 року(а.с. 43).
З довідки Руднє-Димерської сільської ради Вишгородського району Київської області від 10.04. 2018 року №02-10/55 слідує,що згідно по господарської книги №6 за 1980-1982 роки та Погосподарської книги №2 за 1996-2000 роки, ОСОБА_4 , 1973 р.н. дійсно проживав на території Руднє-Димерської сільської ради Вишгородського району Київської області з 1982 року по 2000 рік.
З Архівної довідки «Катюжанське вище професійне училище» від 21.03. 2018 р.№154 слідує,що ОСОБА_1 дійсно Вишгородським РВК був направлений на навчання до середнього професійно-технічного училища №21 с.Катюжанка в групу №6 за професією «Водій транспортних засобів ВС» з 03.01.1991 року(наказ №1-к від 03.01.1991 р.) і відрахований з навчального закладу у зв`язку з закінченням терміну навчання з 30.04. 1991 року(наказ №3-к від 30.04. 1991 р.),тобто,направлення на навчання ОСОБА_1 надавалося за місцем його постійного проживання-Вишгородським РВК.
Отже,з даної довідки слідує,що місцем постійного проживання ОСОБА_1 був Вишгородський район Київської області, а не Іванківський.
Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі,в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
До наданих позивачем довідок №1052 від 10.08.2016 року ( а.с. 5),з якої слідує,що з 01.04.1989 р. по 10.06. 1991 року та з 01.02. 1992 року по 31.05.1993 рік ОСОБА_1 , 1973 р.н. проживав без реєстрації в АДРЕСА_1 (а.с. 4, 27),суд відноситься критично,оскільки в довідці не вказано, що позивач проживав постійно, а також не вказано підставу даного запису.
Про те, що якийсь період ОСОБА_1 дійсно проживав в с.Станішівка Іванківського району Київської області,також підтвердили свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,однак, для визначення особи,яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, як вказано в ст.14 Закону №796, видачі довідки відповідної форми,передбаченої п.10 Порядку,- необхідно підтверджуючий документ про постійне місце проживання на відповідній території, яку позивач до Іванківської РДА не надав.
А довідка Руднє-Димерської сільської ради Вишгородського району від 10.04. 2018 року , видана на підставі погосподарських книг №6 за 1980-1982 та № 2 за 1996-2000 роки, які є офіційним документом, повністю спростовують факт постійного проживання ОСОБА_1 на території Іванківського району у спірний період.
Позивач, як вказано в п.33 Положення про паспортну систему в СРСР мав подати заяву про свою прописку,карточку прописки, адресний листок,домову книгу і інші документи по прописці,реєстрації.
Позивач не проявив свого волевиявлення про зміну постійного місця проживання з села Рудня-Димерська Вишгородського району на інше місце проживання, і це його право, встановлене Конституцією України.
Оскільки ОСОБА_1 ,1973 р.н. не надав посадовим особам Іванківської районної державної адміністрації Київської області належних документів,які б свідчили про його постійне проживання в с.Станішівка Іванківського району Київської області у період з 01.04. 1989 року по 10.06.1991 року та з 01.02. 1992 року по 31.05. 1993 року, дії посадових осіб Іванківської РДА щодо відмови у видачі довідки, передбаченої п.10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи,-є правомірними,а тому в позові слід відмовити.
Керуючись статтями 242, 243 ч.3, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В :
ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову до Іванківської районної державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії,- відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського Апеляційного адміністративного суду через Іванківський районний суд протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Текст повного рішення виготовлено 02 травня 2018 року.
Суддя: Н.А. Тетервак