Справа № 826/13910/16
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2018-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 квітня 2018 року 13:21 № 826/13910/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доДепартаменту екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації
про представники сторін:визнання незаконним та скасування наказу, визнання незаконними та неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, позивач: ОСОБА_1, відповідача: не з'явився,
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації (далі - відповідач, Департамент), в якому, з урахуванням зменшення позовних вимог, просить:

визнати незаконним та скасувати наказ директора Департаменту від 11.08.2016 № 99-о «Про звільнення ОСОБА_1....», згідно з яким позивача звільнено з 11.08.2016 із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв'язку з закінченням строку трудового договору;

визнати незаконними та неправомірними дії відповідача по його ухиленню від виконання обов'язку з працевлаштування позивача, покласти на нього обов'язок надати позивачу на цьому або іншому підприємстві роботу, яку вона зможе виконувати за своїм фахом, тобто покласти на відповідача обов'язок по працевлаштуванню звільненого за п. 2 ст. 36 КЗпП України працівника;

стягнути з Департаменту на користь позивача середній заробіток за весь час ухилення від виконання обов'язків по працевлаштуванню та по сплаті заробітку за період з 11.08.2016 по час ухвалення постанови по справі, аналогічно до стягування середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

стягнути з Департаменту на користь позивача моральну шкоду в сумі 10000 грн.;

стягнути з Департаменту на користь позивача судові витрати в сумі 551,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача звільнено відповідачем протиправно, оскільки на момент звільнення позивач потрапила до лікарні через загрозу переривання вагітності.

В своїх запереченнях представник відповідача посилається на те, що він діяв правомірно, а оскаржуваний наказ про звільнення прийнято відповідно до вимог чинного законодавства.

В судовому засідання позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні.

Крім того, під час судового розгляду допитано в якості свідків з попередженням про кримінальну відповідальність за порушення ст.ст. 384, 385 КК України ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_1.

В судовому засіданні відповідно до ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) проголошено вступну та резолютивну частини рішення (скорочене рішення).

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як видно з матеріалів справи, 22.06.2016 позивача наказом відповідача № 75-о призначено на посаду головного спеціаліста відділу визначення рівнів антропогенного навантаження на навколишнє середовище управління екологічної безпеки, як таку, що успішно пройшла стажування на цю посаду, за переведення з Департаменту містобудування та архітектури Київської обласної державної адміністрації, тимчасово, на період відсутності основного працівника ОСОБА_7 в відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами, з 22.06.2016, що також підтверджується відповідним записом у трудовій книжці позивача, копія якої наявна в матеріалах справи.

Наказом Департаменту від 15.07.2015 № 85-о, копія якого наявна в матеріалах справи, позивачу продовжено дію строкового договору на період відсутності основного працівника ОСОБА_7 в відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 15.07.2015 до фактичного виходу на роботу основного працівника.

З матеріалів справи видно, що наказом відповідача від 11.08.2016 № 99-о позивача, відповідно до КЗпП України, Законів України «Про державну службу», «Про відпустки», звільнено із займаної посади 11.08.2016 у зв'язку з закінченням строку трудового договору, згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України, на підставі заяви ОСОБА_7 (основного працівника) від 10.08.2016.

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані, зокрема, Конституцією України, Законом України «Про державну службу», КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 34 Закону України «Про державну службу» строкове призначення на посаду здійснюється у разі заміщення посади державної служби на період відсутності державного службовця, за яким відповідно до цього Закону зберігається посада державної служби.

Статтею 85 вказаного Закону передбачено, що у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку. Державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов'язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

Також підстави припинення трудового договору визначені КЗпП України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У вказаній нормі передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, наприклад на час відпустки працівниці по догляду за дитиною, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв'язку з закінченням строку.

Водночас, як видно з матеріалів справи, з 11.08.2016 по 20.08.2016 позивач перебувала у гінекологічному відділенні Київської клінічної лікарні № 1 на ЗТ філія «ЦОЗ» ПАТ «Укрзалізниця» з клінічним діагнозом: вагітність 18-19 тижнів, загроза переривання вагітності.

З матеріалів справи також видно, що 22.08.2016 позивач звернулась до відповідача з заявою від 18.08.2016, в якій, зокрема, повідомила про свою вагітність, а також додала до заяви довідку Київської клінічної лікарні № 1 на ЗТ філія «ЦОЗ» ПАТ «Укрзалізниця» від 18.08.2016 № 145.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, варто відмітити, що до правовідносин публічної служби, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства.

Згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення, зокрема, вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, зокрема, вагітних жінок провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я).

У той же час, не дивлячись на вказані нормативні вимоги, відповідач такого обов'язку не виконав та видав оскаржуваний наказ, незаконно звільнивши позивача.

При цьому, суд критично ставиться до показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 щодо обставин, які відбувались 10.08.2016 з приводу повідомлення позивачем керівництва відповідача щодо її вагітності, оскільки вони є суперечливими між собою.

Крім того, не повідомлення працівницею роботодавця про свою вагітність не впливає за висновком суду на розповсюдження та застосування гарантій, передбачених ч. 3 ст. 184 КЗпП України, тобто не ставиться в залежність від повідомлення працівницею власника або уповноваженого ним органу про вагітність.

Відтак, суд не погоджується з доводами відповідача про наявність підстав для звільнення позивача відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Отже, частиною 3 ст. 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, вагітної жінки та передбачено обов'язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов'язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до ч. 2 ст. 232 КЗпП України обов'язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі. Оскільки згідно з ст. 235 зазначеного Кодексу підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов'язку по працевлаштуванню звільненого працівника за п. 2 ст. 36 КЗпП України, зокрема, вагітної жінки, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов'язання по працевлаштуванню. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 у справі № 21-303а13.

Таким чином, наказ відповідача від 11.08.2016 № 99-о «Про звільнення ОСОБА_1.» є протиправним та підлягає скасуванню та, відповідно, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача працевлаштувати позивача на роботу, яку вона зможе виконувати за своїм фахом.

З огляду на наведене, а також те, що повним та належним способом захисту прав позивача за висновком суду є скасування спірного наказу та зобов'язання відповідача працевлаштувати позивача на роботу, яку вона зможе виконувати за своїм фахом, тобто права останньої у відносинах публічної служби є повністю відновленими, суд не вбачає підстав для визнання незаконними та неправомірними дій відповідача по його ухиленню від виконання обов'язку з працевлаштування позивача, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог про стягнення з Департаменту на користь позивача середнього заробітку за весь час ухилення від виконання обов'язків по працевлаштуванню та по сплаті заробітку за період з 11.08.2016 по час ухвалення постанови по справі, аналогічно до стягування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Середній заробіток працівника, згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до змісту п.п. 2, 5 та 8 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При цьому, за змістом п. 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, зокрема: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

З наявних в матеріалах справи розрахункових листів за червень та липень 2016 року видно, що заробітна плата (оплата по окладу, надбавки за ранг та за вислугу років, місячна премія) позивача за вказаний період склала 9119,17 грн. (6273,07 грн. + 2846,10 грн.).

Визначаючи розмір середньоденної заробітної плати позивача, суд виходить з наступного розрахунку: заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню (6273,07 грн. + 2846,10 грн. = 9119,17 грн.) ділиться на кількість відпрацьованих робочих днів (19 днів за червень 2016 року + 14 днів за липень 2016 року = 33 дні) = 276,34 грн.

В той же час, за змістом ст. 179 КЗпП України на підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами тривалістю 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів - 70) календарних днів після пологів, починаючи з дня пологів. Тривалість відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами обчислюється сумарно і становить 126 календарних днів (140 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів). Вона надається жінкам повністю незалежно від кількості днів, фактично використаних до пологів. За бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Підприємства, установи та організації за рахунок власних коштів можуть надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості. У разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов'язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. За бажанням жінки або осіб, зазначених у частині сьомій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст. 3 вказаного Закону передбачено, що відповідно до цього Закону призначаються такі види державної допомоги сім'ям з дітьми, зокрема: 1) допомога у зв'язку з вагітністю та пологами; 2) допомога при народженні дитини.

Відповідно до змісту п.п. 1, 5, 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1751, цей Порядок визначає умови призначення і виплати таких видів державної допомоги сім'ям з дітьми, передбачених Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», зокрема: 1) допомога у зв'язку з вагітністю та пологами (пункти 3 - 9 цього Порядку); 2) допомога при народженні дитини (пункти 10 - 16 цього Порядку). Допомога у зв'язку з вагітністю та пологами призначається, зокрема: якщо звернення за нею надійшло не пізніше ніж через шість місяців з дня закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами, і виплачується жінкам за весь період відпустки, тривалість якої становить 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі ускладнених пологів або народження двох чи більше дітей - 70) календарних днів після пологів. Жінкам, віднесеним до 1 - 4 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, допомога виплачується за 180 календарних днів зазначеної відпустки (90 - до пологів і 90 - після пологів). Допомога обчислюється сумарно та призначається жінкам у повному обсязі незалежно від кількості днів відпустки, фактично використаних до пологів. У разі ускладнених пологів зазначена допомога донараховується на підставі довідки встановленого зразка, виданої лікувально-профілактичним закладом. У разі працевлаштування отримувача допомоги або виходу на роботу виплата допомоги у розмірі 130 гривень припиняється.

З аналізу змісту вказаних норм видно, що у період перебування особи у вказаній відпустці та отримання нею таких видів державної допомоги, як допомога у зв'язку з вагітністю та пологами, а також допомога при народженні дитини, заробітна плата роботодавцем не нараховується та не виплачується (за тим виключенням, коли є можливою праця на умовах неповного робочого часу або вдома).

Отже, весь час вимушеного прогулу за період з 12.08.2016 (наступний день за днем звільнення позивача) по 31.03.2017 (починаючи з квітня 2017 року та, як встановлено судом з довідки Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.03.2018 № 1423 та у судовому засіданні з пояснень позивача, на даний час позивач отримує державну допомогу - соціальну матеріальну допомогу при народженні дитини) становить 161 робочий день.

З огляду на що, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 44490,74 грн., який утворюється шляхом множення кількості днів вимушеного прогулу (161 робочий день з 12.08.2016 по 31.03.2017) на розмір середньоденного заробітку (276,34 грн).

Таким чином, стягненню з Департаменту за весь час вимушеного прогулу на користь позивача підлягає середньомісячний заробіток у розмірі 44490,74 грн.

При цьому, позовна вимога про стягнення з Департаменту на користь позивача моральної шкоди в сумі 10000 грн. обґрунтована тим, що незаконними діями відповідача позивачу заподіяно значної моральної шкоди, оскільки це спричинило порушення нормальних життєвих зв'язків позивача та породило невпевненість у майбутньому. Позивач посилається на те, що перебуваючи у стані вагітності, зазнала нервового стресу, який для неї є особливо шкідливим. Звільнення спричинило ряд незручностей в її сімейному та побутовому житті та, як наслідок, порушення нормального ритму життя, нормальних життєвих зв'язків, тяжкість вимушених змін, для відновлення попереднього стану яких необхідні час та зусилля. Незаконне звільнення змусило позивача відстоювати та поновлювати свої законні права у судовому порядку. При цьому, внаслідок оголошення позивачу про те, що її будуть звільнювати без працевлаштування, остання наступного дня потрапила до лікарні через загрозу переривання вагітності. Лікування мало наслідком також й фінансові витрати, які для позивача, у період, коли вона залишилась без роботи, враховуючи те, що її сім'я вимушені переселенці з м. Луганська в результаті подій, що відбуваються, та чоловік протягом значного часу не може працевлаштуватись, складали значну частину сімейного бюджету.

Частиною 1 ст. 2371 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п. 3 ч. 2 цієї статті моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3 Постанови).

Проаналізувавши зазначені позивачем обставини, в контексті наведених норм та наявних в матеріалах справи доказів, суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу про стягнення з Департаменту на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності своїх дій.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Зважаючи на вказану норму, суд вважає, що рішення у частині стягнення з Департаменту середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Водночас, зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, передбачений п. 4 ч. 3 ст. 2 КАС України, зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

З огляду на викладене, а також з метою повного, належного та ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 11.08.2016 № 99-о «Про звільнення ОСОБА_1.», зобов'язання відповідача працевлаштувати позивача на роботу, яку вона зможе виконувати за своїм фахом, стягнення з Департаменту на користь позивача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 44490,74 грн., стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

За таких умов, судові витрати, здійснені позивачем, стягуються відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (61001, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: ІНФОРМАЦІЯ_1) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації від 11.08.2016 № 99-о «Про звільнення ОСОБА_1.».

3. Зобов'язати Департамент екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації працевлаштувати ОСОБА_1 на роботу, яку вона зможе виконувати за своїм фахом.

4. Стягнути з Департаменту екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 44490,74 грн. (сорок чотири тисячі чотириста дев'яносто гривень 74 коп.).

5. Стягнути з Департаменту екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.).

6. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

7. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації (01004, м. Київ, вул. Басейна, буд. 1/2 А, ) понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня 20 коп.).

8. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Департаменту екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації (01004, м. Київ, вул. Басейна, буд. 1/2 А, ) на користь ОСОБА_1 (61001, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: ІНФОРМАЦІЯ_1) середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення відповідно до ст. 255 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Суддя К.С. Пащенко

Повний текст рішення виготовлено 30.04.2018