Справа № 2-а-200/12 (5т.)
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2-а-200/12 (5т.) Суддя (судді) першої інстанції: Баличев М.Б
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кобаля М.І.,

Суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

при секретарі: Кривді В.І.

за участю:

представника відповідача: Гаврилюк В.Ф.

представник третьої особи: Юхимчук П.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на постанову Вишгородського районного суду Київської області від 04 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Комунального підприємства «Вишгородське бюро технічної інвентаризації», Відділу державної реєстрації Вишгородської міської ради, третя особа: Кооператив з експлуатації колективних гаражів-стоянок для автотранспорту індивідуальних власників «Київський» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (далі по тексту - Позивачі) звернулися до суду із адміністративним позовом до Комунального підприємства «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» та Відділу державної реєстрації Вишгородської міської ради (далі - Відповідачі, КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації»).

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 04 грудня 2017 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Під час судового засідання 18.04.2018 о 12:14 год. оголошено перерву до 16:00 год.

18.04.2018 о 15:26 год. ОСОБА_5 та ОСОБА_7, представником ОСОБА_6, подано клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я, що мало місце у судовому засіданні 18.04.2018.

Між тим, ані позивачем ОСОБА_5, ані представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7 не надано суду підтверджуючих документів, в якості доказів, погіршенням стану здоров'я останніх.

Крім того, в зазначеному клопотанні не вказано, в кого саме з вказаних осіб погіршився стан здоров'я.

Колегія суддів апеляційної інстанції порадившись на місці ухвалила, відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_5 та ОСОБА_7, представника ОСОБА_6, про оголошення перерви у судовому засіданні та продовжити розгляду справи по суті.

Заслухавши представників відповідача та третьої особи, які прибули у судове засідання о 16:00 год., тобто після оголошення перерви, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 25.05.2010 року виконавчим комітетом Вишгородської міської ради прийнято рішення № 158 про оформлення права власності на гаражі НОМЕР_1 та НОМЕР_2, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1, за Кооперативом з експлуатації колективних гаражів-стоянок для автотранспорту індивідуальних власників «Київській», на підставі їх звернення і на виконання постанови Вишгородського районного суду Київської області від 31.03.2010 року.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28.07.2009 року, яке набрало законної сили, свідоцтва про право власності позивачів на зазначені гаражі від 14.02.1995 року та 01.04.2002 року визнано незаконними та скасовано.

Вважаючи, протиправними дії та рішення відповідачів, позивачі звернулися з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відсутнє порушене право позивачів, яке підлягає захисту в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 1.3. Тимчасового положення від 07.02.2002 року № 7/5 (далі по тексту - Тимчасове положення), державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі по тексту - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно п. 2.1 Тимчасового положення для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав.

В силу п. 2.5 Тимчасового положення для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, які виникли відповідно до правочинів, що не підлягають нотаріальному посвідченню, заявником (заявниками) подаються витяг про наявність/відсутність заборони та/або арешту нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність податкової застави на об'єкт нерухомого майна.

Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, зокрема відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; приймає рішення про державну реєстрацію прав, відмову в такій реєстрації, її зупинення, про державну реєстрацію обтяжень, про скасування запису, погашення запису та внесення змін до записів у Державному реєстрі прав.

Також, п. 3.1 Тимчасового положення передбачено, що реєстратор БТІ встановлює відповідність даних про наявність (або відсутність) інформації та/або відповідних документів, що свідчать про накладення (зняття) заборони (арешту) або інших обтяжень, що перешкоджають проведенню державної реєстрації прав, у тому числі відсутність встановлених законом заборон на відчуження нерухомого майна.

Частиною 4 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до пункту 3.4 Тимчасового положення від 07 лютого 2002 року № 7/5 за результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав реєстратор БТІ приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в ній.

В силу п. 3.5.7 Тимчасового положення, реєстратор БТІ відмовляє у проведенні державної реєстрації прав, якщо право власності та інші речові права на нерухоме майно виникли на підставі правочинів за наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомостей про накладення заборони та/або арешту нерухомого майна, що підтверджується відповідним витягом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що дії державного реєстратора КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» щодо внесення змін до записів у відповідні документи інвентаризаційних справ № 124 та № 347, щодо скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6, щодо гаражів НОМЕР_1 та НОМЕР_2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, а також дії державного реєстратора КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» щодо внесення змін до записів у відповідні документи інвентаризаційних справ № 124 та № 347, щодо державної реєстрації права власності вказаних гаражів за Кооперативом з експлуатації колективних гаражів-стоянок для автотранспорту індивідуальних власників «Київській» є правомірними та такими, що відповідають вимогам законодавства.

Крім того, у лютому 2010 року Кооператив з експлуатації колективних гаражів-стоянок для автотранспорту індивідуальних власників «Київський» звернувся з позовом до Вишгородської міської ради про зобов'язання прийняти рішення про оформлення за ними права власності на гаражі НОМЕР_2 та НОМЕР_1.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 31.03.2010 року позов задоволено. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.11.2015 року зазначене судове рішення залишене без змін.

Тобто, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не є власниками гаражів НОМЕР_2 та НОМЕР_1, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та зареєстровані за Кооперативом з експлуатації колективних гаражів-стоянок для автотранспорту індивідуальних власників «Київській».

Правовими положеннями ст. 55 Конституції України, передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституційний Суд України в рішенні у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_8, ОСОБА_9 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) від 25 грудня 1997 р. зазначив, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Аналогічна правова позиція закріплена і в Кодексі адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України (в редакції чинній на момент подання позовної заяви) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За приписами ч. 1 ст. 6 КАС України (в редакції чинній на момент подання позовної заяви) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, за змістом вказаних норм порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду. Якщо в результаті розгляду справи виявиться, що порушення відсутнє, суд відмовляє в позові.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позивачами не було надано належних доказів порушення прав та законних інтересів останніх, адже право власності на гаражі НОМЕР_2 та НОМЕР_1, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 було неодноразово предметом спору в судах різних інстанції, проте обставини на які посилаються позивачі судами встановлені не були, а в матеріалах справи не містяться.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто, для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, доведено правомірність своїх дій та не надано обґрунтованих доводи, відповідно до норм чинного законодавства.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а постанову Вишгородського районного суду Київської області від 04 грудня 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 329 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Суддя-доповідач: М.І. Кобаль

Судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова