Справа № 826/3021/18
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

26 квітня 2018 року м. Київ № 826/3021/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Васильченко І.П., за участю секретаря судового засідання Ксендзова А.С. розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання про поновлення строку звернення до суду по справі

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «КФ «Укрфінком»
до треті особиНаціонального банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойко Людмили Миколаївни, Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» Костенко Ігор Іванович, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» Славкіна Марина Анатоліївна
провизнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії

за участю представників сторін:

від позивача: Шкаровський Д.О.,

від відповідача 1: Сапальов В.В.,

від відповідача 2: Шевченко Ю.А.,

від відповідача 3: не прибув,

від відповідача 4: Бойко Л.М.,

від відповідача 5: не прибув,

від третіх осіб 1, 3: Когут А.Ю.,

від третьої особи 2: не прибув.

.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КФ «Укрфінком» звернулось до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойко Людмили Миколаївни, Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» Костенко Ігор Іванович, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» Славкіна Марина Анатоліївна про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії.

В судовому засіданні представником позивача заявлено клопотання про поновлення ТОВ «КФ «Укрфінком» строку звернення до адміністративного суду із позовом. Заявлене клопотання обґрунтовано наступним.

Так, предметом звернення позивача до суду стала постанова Правління Національного банку України № 234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних».

Постанова Окружного адміністративного суду м.Києва по справі № 826/6665/16 від 19.01.2017 р., якою визнано протиправною та скасовано постанову Національного банку України від 05 квітня 2016 року №234 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" до категорії неплатоспроможних", набрала законної сили лише 20.04.2017 р.

Отже, позивач зазначає, що до набрання вищевказаним судовим рішенням законної сили у нього були відсутні підстави для звернення до суду із позовом.

Так, 26.12.2017 р. структуру власності ТОВ «КФ «Укрфінком» було змінено. ТОВ «Фінінтермет» здійснило відчуження частки в статутному капіталі ТОВ «КФ «Укрфінком» у розмірі 95,2379 % на користь ОСОБА_9.

16.02.2018 р. рішенням загальних зборів учасників товариства було замінено директора ТОВ «КФ «Укрфінком» з Бордуна Володимира Анатолійовича на поточного директора Кавуненка Сергія Костянтиновича.

У зв'язку із зміною складу учасників та зміною керівника ТОВ «КФ «Укрфінком» було замовлено технічний аудит діяльності товариства за 3 роки.

Листом від 20.02.2018 р. ТОВ «КФ «Укрфінком» було повідомлено про вищевказані судові рішення у справі №826/6665/16, а також запропоновано звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів як власника істотної участі ПАТ «КБ «Хрещатик».

Отже, позивач зазначає, що дізнався про порушення своїх прав лише 20.02.2018 р., а тому вважає, що пропуск строку звернення до суду є поважним.

Представники відповідачів в судовому засіданні заперечували проти визнання строків звернення позивача до суду поважними та просили суд залишити позовну заяву без розгляду, оскільки ухвала Київського апеляційного адміністративного суду по справі № 826/6665/16 набрала законної сили 20.04.2017 р., відповідно з наступного дня - 21.04.2017 р. розпочався перебіг строку давності для звернення до суду із відповідним адміністративним позовом. Інформація щодо даного рішення була розміщена в засобах масової інформації, а тому інформація щодо існування рішення Національного банку України про початок процедури тимчасової адміністрації є відкритою та загальнодоступною. Натомість позивач звернувся до суду із позовом 22.02.2018 р., тобто із пропуском законодавчо встановленого строку.

Ознайомившись із заявленим клопотанням про поновлення строку звернення до суду, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 цієї статті).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 цієї статті).

Згідно із ч. 3 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Тобто, строк звернення до адміністративного суду повинен обчислюватися з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 (справа щодо оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналіз вищезгаданих норм права дає підстави вважати, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявникам.

Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Зокрема, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 р.).

У Рішенні по справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

В рішенні від 27.06.2000 р. у справі «Ілхан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв'язку з пропуском строку повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично, не має абсолютного характеру і перевіряючи його виконання слід звернути увагу на обставини справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Проаналізувавши доводи сторін та наявні в матеріалах докази, суд приходить до висновку про необхідність визнання поважними строки звернення до суду із позовом, а, отже, задовольняє клопотання позивача та поновлює строки звернення до суду.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 3, 6, 122, 123, 243 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

Визнати поважними строки звернення до суду Товариству з обмеженою відповідальністю «КФ «Укрфінком».

Ухвала набирає законної сили відповідно до ч. 2 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П.Васильченко

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 02.05.2018 р.