Справа № 826/20113/16
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 квітня 2018 року № 826/20113/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Бояринцевої М.А. при секретарі судового засідання Бєсєді А.Ю.,

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1,

від відповідача та третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

За позовом громадянина Ірану ОСОБА_2
до Державної міграційної служби України третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ірану ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 603-16 від 30.11.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Ірану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на Конвенцію про статус біженців 1951 року, Протокол до Конвенції 1967 року, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Конвенцію ООН «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання», закони України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та зазначає про протиправність рішення Державної міграційної служби України № 603-16 від 30.11.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач має об'єктивні причини побоюватися за своє життя та здоров'я через переслідування за політичною, релігійною ознакою, а також в умовах систематичного порушення прав людини.

Представник відповідача та третьої особи заперечив по суті заявлених позовних вимог з огляду на положення Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та зазначив, що громадянин Ірану ОСОБА_2 є економічним мігрантом, а інформація про побоювання переслідувань, що надана позивачем, грунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Ірану, за національністю фарс, за віросповіданням - атеїст.

Зі слів позивача, він покинув територію громадянської належності 03.11.2008 легально, повітряним транспортом, місце перетину кордону - аеропорт «Бориспіль».

05.10.2015 позивач звернувся до Головного управління ДМС у м. Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві-анкеті та анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач, як на причину виїзду з країни постійного проживання зазначив, що він був змушений залишити Іран через політичні та релігійні проблеми. Позивач вказав, що є атеїстом, не вірить в іслам та ідеологію, яка існує в Ірані. Він є поетом, фотографом, дизайнером та карикатуристом. В своїх роботах виражав протест проти ідеології, яка існує в Ірані, проти ісламу. Серйозні проблеми в нього виникли під час президентських виборів в Ірані в 2009 році. Позивач зазначив, що в нього був свій веб-сайт, на якому він почав розміщувати відеоролики та новини про те, що коїться в Ірані, робив розсилки всім своїм друзям та знайомим. Проте, ситуація в Ірані тільки погіршилась стосовно критики уряду, що підтверджується інформацією про країну походження: Мас Медіа Ірану залишилася одним із найбільш репресивних в світі. Деякі теми - в тому числі критика верховного лідера, аятоли ОСОБА_4 - підлягала насильницькому викреслюванню з газет або з онлайн видань. Кілька газет і журналів були закриті або їхня діяльність була припинена протягом року, і ряд журналістів були заарештовані і засуджені (ОСОБА_3, Свобода преси 2015 - Іран, 3 серпня 2015 року).

Наказом Головного управління ДМС в м. Києві від 05.10.2015 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_2 з тих підстав, що заявнику раніше відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, причини, які викладені у заяві від 13.06.2012 та причини викладені у заяві від 05.10.2015 - не змінилися.

У наказі зазначено, що рішенням Державної міграційної служби України від 03.12.2012 № 669-12, громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2013, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2013, у задоволенні позову громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим наказом, позивач оскаржив його в адміністративному порядку.

Рішенням Державної міграційної служби України від 25.11.2015 № 37-15 задоволено скаргу позивача на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення прийняте з тих підстав, що після прийняття Державною міграційною службою України рішення від 03.12.2012 № 669-12 внесено зміни до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та розширено умови для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що є підставою для повторного дослідження та аналізу матеріальних елементів заяви від 05.10.2015.

21.11.2016 Головним управлінням ДМС в м. Києві складено висновок, яким рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Ірану ОСОБА_2 у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням Державної міграційної служби України від 30.11.2016 № 603-16 відмовлено громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав відсутності умов.

05.12.2015 позивач отримав повідомлення № 292 Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3671-VI) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з висновку Головного управління ДМС в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.11.2016, на підставі вивчення і аналізу матеріалів особової справи встановлено наступне.

Аналізуючи інформацію повідомлену заявником про наявність загрози через релігійні переконання, що у майбутньому призведе до смертної кари та інформацію розміщену у відкритих інформаційних інтернет джерелах стає очевидно, що заявник надає неправдиву інформацію з приводу наявності такої загрози, оскільки, згідно з законодавством Ісламської Республіки Іран уряд вказаної країни повинен ставитися до осіб, які не сповідають іслам із добротою та справедливістю, якщо такі особи не виступають проти ісламу.

У поданій заяві-анкеті від 05.10.2015 та під час проведення співбесід заявник зазначив, що на території Ірану писав багато поем на мові форсі спрямованих проти Бога та ісламу. Також заявник стверджує, що протести проти релігії ісламу та віри в Бога поширював через особистий веб сайт:shadpay.multiply.com.

Головним управлінням ДМС у м. Києві доводи заявника прийняті як неправдоподібні, оскільки з наданих іноземців додатків до матеріалів справи, статті спрямовані на релігійне гоніння складені переважно у 2011 році, тобто вже під час перебування іноземця у країні притулку. У висновку зазначено про неможливість підтвердити факт того, що автором таких публікацій є саме заявник та вказано, що зазначений іноземцем сайт, завдяки якому він поширював антирелігійну інформацію є недійсним.

Неоднозначним залишається той факт, що зі слів іноземця, він відмовився від релігії Ісламу, і в разі повернення до країни походження його життю загрожує небезпека. Заявник зазначив, що відмовився від релігії Ісламу у 25 років, тобто у 2001 році, а виїхав з країни у 2008 році. Отже, 7 років заявник проживав в Ірані у статусі атеїста і за цей час дискримінації через атеїстичні погляди не піддавався, що свідчить про необгрунтованість та неправдивість пояснення заявника, що релігійні переконання змусили його виїхати з Ірану.

У заяві-анкеті від 05.10.2015 заявник повідомив, що є поетом, фотографом, дизайнером та карикатуристом. З його слів у своїх роботах виражав протест проти ідеології, яка існує в Ірані. Іноземець стверджує, що у нього почалися серйозні проблеми під час президентських виборів в Ірані у 2009 році. Проте, вказані свідчення є очевидно неправдоподібними, оскільки заявник з 03.11.2008 перебував на території України.

Заявник в заяві-анкеті від 05.10.2015 зазначив, Мас Медіа Ірану залишається одним із найбільш репресивних в світі, чим обгрунтовує неможливість перебування у країні походження. Проте з аналізу інформації про країні походження (http://www.dw.com/uk/) вбачається, що президент держави підтримує журналістську діяльність та ініціює законодавчі зміни щодо пом'якшення свободи слова, що спростовує доводи заявника щодо здійснення урядом Ірану репресій по відношенню до засобів масової інформації.

В ході співбесіди заявник надав інформацію, що він неодноразово звертався до посольства Ірану в 2014 році, на території України, за отриманням нового паспортного документу, а також звертався в 2009 році з приводу отримання необхідного переліку документів для одруження із громадянкою України, що дає підстави для висновку про відсутність небезпеки для іноземця у країні походження.

Разом з тим, як встановлено, у заявника був дозвіл від влади на виїзд з країни походження та він виїхав легально з Ірану 03.11.2008. Під час співбесіди іноземець повідомив, що звернувся до міграційної служби лише тому, що хоче вільно спілкуватися із сином, який має громадянство України, та вказав, що йому непринципово який документ отримати, проте за посвідкою на тимчасове проживання він не має можливості звернутися, оскільки не має легального перебування в Україні.

Отже, всі вище наведені факти в сукупності свідчать про відсутність обставин переслідування позивача в країні громадянського походження, що свідчить про те, що позивач покинув Іран не у зв'язку з наявністю побоювань будь-яких переслідувань. Тобто, покинути країну походження його не змушували обставини, які унеможливлюють його безпечне проживання в країні.

При цьому, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2013 у справі № 826/4367/13-а за позовом громадянина Ірану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління ДМС в м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення від 03.12.2012 №669-12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2013, у задоволенні позову громадянина Ірану ОСОБА_2 відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено про ненадання органу міграційної служби жодних документів, які підтверджують факт його побоювань стати жертвою переслідувань чи погроз до нього зі сторони правоохоронних органів.

Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, суд приймає до увагу позицію викладену в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2013.

Під час розгляду даної адміністративної справи позивачем також не пред'явлено доказів на підтвердження наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Разом з тим, необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісару ООН у справах біженців (згідно Конвенції 1951 р. та Протоколу 1967 р. стосовно статусу біженців), Женева, 1992 р., поряд із ситуаціями, вказаними в попередніх пунктах, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, має вказати на обґрунтовану підставу, чому вона особисто боїться стати жертвою переслідувань...

Для того, щоб вважатися біженцем, особа має продемонструвати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з однієї з причин, вказаних вище...

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Також може використовуватися інформація про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

З врахуванням вищевикладеного, на думку суду, підстави для висновку про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відсутні, а відповідачем як суб'єктом владних повноважень вжито всі необхідні заходи для з'ясування обставин, наведених позивачем, та правомірно прийнято рішення про відмову у задоволенні його заяви.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин справи, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 3, 72, 77, 132, 134, 139, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядок, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева

Повний текст постанови складений 30.04.2018