Справа № 826/13012/16
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2018-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Данилюк Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Роскосметика»

на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2018 року

у справі №826/13012/16

за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Роскосметика»

до відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

22 серпня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Роскосметика» звернулось до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому просило:

- визнати бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Енергобанк» щодо неперерахування грошових коштів у розмірі 41 029,74 Євро та 4 165,00 доларів США з розрахункового рахунку ТОВ «Роскосметика» в ПАТ «Енергобанк» на його рахунок в ПАТ «Промінвестбанк» протиправною.

- стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб суму в розмірі 41 029,74 Євро та 4 165,00 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день платежу в якості відшкодування шкоди, завданої ТОВ «Роскосметика» бездіяльністю Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Енергобанк».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2018 року позовну заяву Товариство з обмеженою відповідальністю «Роскосметика» залишено без розгляду, на підставі ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу через порушення норм процесуального права з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що про порушення свого права позивач дізнався 13.11.2015, з моменту отримання відповіді від Уповноваженої особи №3630/5. Крім того апелянтом зазначено, що він в межах строку помилково звернувся з позовом до суду Шевченківського районного суду м. Києва. Також апелянтом зазначено, що він в межах строку 30.06.2016 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, проте у зв'язку з некоректним формулюванням своїх позовних вимог йому було відмовлено у відкриття провадження.

В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали вимоги та доводи апеляційної скарги та просили скасувати ухвалу суду першої інстанції й прийняти нову постанову про поновлення пропущеного з поважних причин строку на подання адміністративного позову, відкрити провадження у справі та направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального права.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала судді - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду справи до суду першої інстанції з наступних підстав.

Суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду, посилався на те, що позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку встановленого Кодексу адміністративного судочинства України поважним.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду з підстав недоведеності в ньому обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також невідповідністю висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання та зазначає наступне.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 155 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час подання позову) суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з порушенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час подання позову), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні правові норми закріплені в редакції ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017.

Згідно з положеннями ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

Згідно з ч.1 ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час подання позову), адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд, на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів, не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відповідно до частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час прийняття рішення) якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Звертаючись до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Енергобанк» щодо неперерахування грошових коштів у розмірі 41 029,74 Євро та 4 165,00 доларів США з розрахункового рахунку ТОВ «Роскосметика» в ПАТ «Енергобанк» на його рахунок в ПАТ «Промінвестбанк» та стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб суму в розмірі 41 029,74 Євро та 4 165,00 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день платежу в якості відшкодування шкоди, завданої ТОВ «Роскосметика» бездіяльністю Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Енергобанк», позивач послалася на ту обставину, що рішення відповідача є незаконним, порушує її права та інтереси.

Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2015 року ТОВ «Роскосметика» було подано до ПАТ «Енергобанк» платіжні доручення № 39 від 08.01.2015 на суму 32 709,49 Євро, № 49 від 14.01.2015 на суму 8 320,25 Євро та №5 від 15.01.2015 на суму 4 165,00 доларів США.

Дізнавшись, що вказані вище кошти були списані з рахунків, однак відсутнє підтвердження про їх перерахування за призначенням, позивач звернувся до ПАТ «Енергобанк» зі заявою від 29.01.2015 № 29/1-20/5, зокрема, про підтвердження виконання вказаних платіжних доручень та можливі строки здійснення переказу коштів.

Листом від 30.01.2015 № 126/22.2 ПАТ «Енергобанк» повідомив ТОВ «Роскосметика» про те, що вживає усіх необхідних заходів для повернення/перерахування коштів в найкоротші строки.

Крім того, позивач звертався до ПАТ «Енергобанк» із заявою від 06.02.2015 № 06/02-2015 про можливість використання наявних на його розрахункових рахунках № 601/980 та № 601/978 коштів шляхом проведення відповідних розрахунків або перерахування їх на розрахункові рахунки, відкриті позивачем у ПАТ «Промінвестбанк».

Листом від 11.03.2015 № 84-37.1/02 ПАТ «Енергобанк» повідомило ТОВ «Роскосметика», що у зв'язку з запровадженням з 13.02.2015 тимчасової адміністрації та призначення Уповноваженої особи Фонду Банк повертає без виконання розрахункові документи, що не сплачені в строк з вини неплатоспроможного банку.

27 березня 2015 року позивач звернувся з заявою вих. № 27/03-2015 до Уповноваженої особи Фонду, в якій зазначив, що станом на 24.02.2015 Банк повернув кошти за вищезазначеними платіжними доручення на розрахунковий рахунок позивача, при цьому не надав відповіді на заяву від 06.02.2015 № 06/02-2015, у зв'язку з чим, враховуючи положення частини першої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», просив вирішити питання щодо перерахування грошових коштів з його розрахункових рахунків у Банку № 601/980 у розмірі 201 241,96 грн. та №601/978 у розмірі 43 135,76 Євро та № 601/840 у розмірі 4 165,00 доларів США на його розрахункові рахунки в ПАТ «Промінвесгбанк» (відповідно № 50967 та № 0965, № 0966).

Згідно з доводами позивача не отримавши відповіді на вказану заяву від 27.03.2015 № 27/03-2015 він повторно звернувся до Уповноваженої особи Фонду з заявою від 02.11.2015 № 02-1/11-2015, в якій зазначив, що ігнорування заяви від 27.03.2015 № 27/03-2015 та нездійснення переказу грошових коштів на розрахункові рахунки в ПАТ «Промінвесгбанк» є порушенням прав позивача, у зв'язку з чим запропонував здійснити позачергове погашення його грошових вимог у розмірі 1 307 013,52 грн.

Листом від 13.11.2015 № 3630/5 Уповноважена особа Фонду повідомила, що з дня початку процедури виведення Фондом Банку з ринку на рахунки позивача не надходили грошові кошти, які б Банк мав можливість перерахувати за призначенням. Таким чином, задоволення вимог ТОВ «Роскосметика» буде здійснюватися відповідно до вимог частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з листом Уповноваженої особи Фонду від 13.01.2016 № 74/28.6 позивача визнано кредитором ПАТ «Енергобанк» та включено до 7 черги на суму 1 327 346,32 грн.

Отримавши лист Уповноваженої особи Фонду позивач 01 лютого 2016 року, в межах встановленого законом строку, звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ТОВ «Роскосметика» в якості відшкодування завданих йому збитків суму у розмірі 41 029,74 Євро та 4 165,00 доларів США.

Проте ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2016 року, (справа №761/4484/16-ц) позивачу було відмовлено у відкриття провадження у справі, з огляду на непідсудність зазначеної справи.

Отримавши копію ухвали Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2016 року 24 червня 2016 року, що підтверджується копією поштового конверта наявного в матеріалах справи (а.с.12), позивач 30 червня 2016 року звернувся з позовом про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ТОВ «Роскосметика» в якості відшкодування завданих йому збитків суму у розмірі 41 029,74 Євро та 4 165,00 доларів США до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Однак ухвалою Окружного адміністративного суд міста Києва від 11 липня 2016 року (справа №826/10308/16) позивачу було відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.

Копію ухвали Окружного адміністративного суд міста Києва від 11 липня 2016 року (справа №826/10308/16) позивач отримав 21 липня 2017 року.

З огляду на зазначені обставини, не втративши процесуального інтересу та скоригувавши свої позовні вимоги ТОВ «Роскосметика» 22 серпня 2016 року звернулось до суду з зазначеним позовом.

Таким чином як свідчать обставини справи, пропуск позивачем встановленого законом строку звернення до суду був зумовлений поважними на те причинами.

Так, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об'єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивачем було вчинено дії, направлені на відновлення своїх прав перед зверненням до суду з адміністративним позовом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду з поважних причин, а суд першої інстанції не безпідставно не прийняв до уваги доводи клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність правових підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду та залишення позовної заяви без розгляду.

До вказаного висновку суд дійшов, серед іншого, використовуючи правові висновки Європейського суду з прав людини у рішенні по справі "Мельник проти України" від 28.03.2006 року, де вказано, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі "Golder v.the United Kingdom" від 21.02.1975 p.), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати закону мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями ( рішення "Guerin v. France" від 29.07.1998 p.) Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розрахувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час, такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення "Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28.10.1998 року).

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до норми ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини». Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод»і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Іліан проти Туреччини" вказав, що правило встановлення обмежень до суду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осі

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про залишення позовної заяви ТОВ «Роскосметика» без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

З тексту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо витікає, що доступність правосуддя є невід'ємним елементом права на справедливий суд.

Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання, та є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з постановленням нової ухвали про направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

За змістом частини першої статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Таким чином апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з винесенням нової ухвали про направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 34, 243, 310, 312, 320, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Роскосметика» задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2018 року скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 26 квітня 2018 року.