Справа № 826/14620/16
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2018-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
судді Вєкуа Н.Г., Федорчук А.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Судді-доповідача - Троян Н.М.,

суддів - Костюк Л.О., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним та його скасування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15 липня 2016 року № 377-16.

На обґрунтування своїх вимог зазначив, що його завчасно не проінформували про наявність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця, а також позбавили можливості взяти участь у розгляді матеріалів, які були покладені в основу спірного рішення. Окрім того, в оскаржуваному рішенні відповідач посилається на обставини, які не відповідають фактичним обставинам справи.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Зокрема, апелянт посилався на те, що висновок суду першої інстанції про отримання позивачем нового паспорту громадянина Вірменії, будується лише на припущеннях про ймовірність існування такої обставини.

Крім того, в проїзному документі біженця серії НОМЕР_3, наявному в особовій справі, відсутній штамп прикордонної служби Вірменії, що свідчить про відсутність факту перетину кордону позивачем в напрямку країни своєї громадянської належності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що згідно ноти Міністерства закордонних справ ОСОБА_3, у період з 01.01.2011 по 17.08.2015 перетинав державний кордон Грузії шляхом проходження контрольно-пропускних пунктів через відділи прикордонно-міграційного контролю «Аеропорт Тбілісі», «Садахло» і «Гугуті» з яких останні два є пунктами перетину грузинсько-вірменської ділянки кордону на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 та паспортів громадянина Вірменії серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, оформлених на його ім'я.

При цьому, згідно наявної у базі даних «Відомості про осіб, які перетинають державний кордон України» інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) з'ясовано, що у період з червня 2011 року по вересень 2013 року позивач неодноразово перетинав державний кордон України на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 та паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_1; у період з вересня 2013 року по серпень 2015 року позивач неодноразово перетинав державний кордон України на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 та паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, громадянин Вірменії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнаний біженцем на підставі рішення Держкомнацрелігій від 11.10.2010 № 529-10 відповідно до ст. 1 Закону України «Про біженців» від 21.06.2001 № 2557-ІІІ (а.с. 80).

Головним управлінням ініційовано процедуру втрати статусу біженця ОСОБА_3 на підставі надісланої Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС (лист від 10.09.2015 № 8.6/4969-15) інформації, отриманої Посольством України в Республіці Грузія від Міністерства закордонних справ Грузії (нота від 31.08.2015 № 01/33074) про те, що останній неодноразово перебував на території країни громадянської належності вже після отримання ним статусу біженця в Україні (а.с. 116, 118-119).

У зазначеній ноті Міністерства закордонних справ Грузії зазначається, що ОСОБА_3, у період з 01.01.2011 по 17.08.2015 перетинав державний кордон Грузії шляхом проходження контрольно-пропускних пунктів через відділи прикордонно-міграційного контролю «Аеропорт Тбілісі», «Садахло» і «Гугуті» з яких останні два є пунктами перетину грузинсько-вірменської ділянки кордону на підставі проїзного документа біженця НОМЕР_3 та паспортів громадянина Вірменії серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, оформлених на його ім'я (а.с. 119).

У подальшому, Державною міграційною службою України 15.07.2016 прийнято рішення № 377-16, згідно якого громадянин Вірменії ОСОБА_3 втратив статус біженця, оскільки він добровільно знову скористався захистом країни громадянської належності та добровільно повернувся до країни, яку він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань (а.с. 128-131).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на вільний неодноразовий безперешкодний в'їзд/виїзд до Вірменії, відносно тривалий термін перебування на її території, безперешкодне і безпечне проживання у колі родичів, можливість безперешкодно вирішувати власні справи свідчать про те, що позивач здійснив виїзд до країни громадянської належності з власної волі, мав певну мотивацію свого виїзду та заздалегідь його спланував. Наявність паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_1, а в подальшому оформлення та отримання (документування) нового паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 у компетентному державному органі Вірменії та їх використання, вказує, що позивач добровільно відновив нормальні відносини з країною громадянської належності та фактично отримав захист країни, громадянином якої він є.

Вказане свідчить про те, що рішення Державної міграційної служби України від 15.07.2016 № 377-16 про скасування позивачу статусу біженця прийнято у спосіб та у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року передбачено, що кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 № 1629-ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

За правилами статей 8, 9 Конституції України чинні міжнародні договори України є частиною національного законодавства, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятком, встановленим Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, передбаченому законом (стаття 26 Конституції).

Згідно положень статті 92 Конституції України, статус іноземців та осіб без громадянства визначається виключно законами.

Враховуючи норми Конституції України, правовідносини у даній справі регулюються Законами України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - по тексту Закон № 3671-VI), «Про біженців», Кодексом адміністративного судочинства України, міжнародними договорами і зокрема, Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом до неї 1967 року, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, рекомендаціями уповноважених міжнародних організацій, зокрема УВКБ ООН, Ради Європи тощо.

Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Так, правові підстави і порядок розгляду питання щодо втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття відповідного рішення з таких питань і наслідки прийняття такого рішення визначені ст. 11 Закону України № 3671-VI.

Згідно п. 1 частини першої ст. 11 Закону № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Відповідно до частини восьмої ст. 11 Закону № 3671-VI уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п'ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Частиною дев'ятою вказаної статті передбачено, що у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.

Таким чином, рішення про втрату статусу біженця повинно прийматись центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (Державною міграційною службою України), на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів. Тобто, при прийнятті вказаного рішення підлягає перевірці обґрунтованість відповідного подання та наявність передбачених частиною першою ст. 11 Закону України № 3671-VI підстав втрати статусу біженця.

Дане положення щодо втрати статусу біженця узгоджується з пунктом 4 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року.

Як вбачається з матеріалів справи, Державною міграційною службою України 15.07.2016 прийнято рішення № 377-16, згідно якого громадянин Вірменії ОСОБА_3 втратив статус біженця, оскільки він добровільно знову скористався захистом країни громадянської належності та добровільно повернувся до країни, яку він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань (а.с. 128-131).

У вказаному рішенні зазначено, що під час звернення за захистом в Україні у 2005 та 2006 роках позивач не приховував наявність паспортного документа громадянина Вірменії серії НОМЕР_1, про що вніс власноручно інформацію до заяв про надання статусу біженця та анкет особи, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця (а.с. 45-52).

Після визнання ОСОБА_3 біженцем в Україні останній був документований посвідченням та проїзним документом біженця встановленого зразка.

Так, згідно оскаржуваного рішення, 13 червня 2011 року позивач виїхав за межі території України на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 авіарейсом № 417 сполученням «Київ-Тбілісі». У цей же день позивач через контрольно-пропускний пункт відділу прикордонно-міграційного контролю «Садахло» виїхав до Вірменії автомобільним транспортом, що також підтверджується штампом прикордонного відомства Республіки Грузія у проїзному документі біженця серії НОМЕР_3 (а.с. 105 зворот).

Враховуючи відсутність у проїзному документі біженця серії НОМЕР_3 штампів про перетин вірмено-грузинської ділянки кордону, відповідач дійшов висновку про наявність підстав вважати, що після двох тижнів перебування на території країни громадянської належності позивач 28.06.2011 на підставі паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_1 повернувся до Грузії і у цей же день на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 авіарейсом № 418 сполученням «Тбілісі-Київ» повернувся на територію України.

У подальшому, 11 вересня 2013 року ОСОБА_3 виїхав за межі території України на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 авіарейсом № 517 сполученням «Київ-Тбілісі» (а.с. 105 зворот), а повернувся на територію України 30.09.2013 потягом № 23 сполученням «Москва-Одеса», на підставі нового паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 (а.с. 195), що свідчить про його перебування на території країни громадянської належності та звернення до компетентних органів Вірменії з метою оформлення нового паспорта громадянина Вірменії та його фактичне отримання заявником.

При цьому, 24 червня 2015 року позивач виїхав за межі території України на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 авіарейсом № 517 сполученням «Київ-Тбілісі», а 25.06.2015 через контрольно-пропускний пункт відділу прикордонно-міграційного контролю «Садахло» виїхав до Вірменії автомобільним транспортом, що також підтверджується штампом прикордонного відомства Республіки Грузія у проїзному документі біженця НОМЕР_3 (а.с. 105 зворот).

У зв'язку з наведеним, відповідач дійшов висновку про наявність підстав вважати, що після двох тижнів перебування на території країни громадянської належності позивач 12.07.2015 на підставі паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 повернувся до Грузії і у цей же день на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 авіарейсом № 518 сполученням «Тбілісі-Київ» повернувся на територію України.

Згідно опрацьованої інформації у базі даних «Відомості про осіб, які перетинають державний кордон України» інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) вбачається, що у період з червня 2011 року по вересень 2013 року позивач неодноразово перетинав державний кордон України на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 та паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_1; у період з вересня 2013 року по серпень 2015 року позивач неодноразово перетинав державний кордон України на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 та паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 (а.с. 130).

Таким чином, позивач використовув одночасно - проїзний документ біженця для виїзду з України та перельоту до Грузії, а паспорти громадянина Вірменії для подальшого виїзду з території Грузії та переїзду до Вірменії і у зворотному напрямку.

При цьому, під час співбесід, які проводилися 10.04.2014 та 08.10.2015 в рамках процедури продовження терміну дії посвідчення біженця, ОСОБА_3 повідомив, що не виїжджав на територію Вірменії, що свідчить про приховування факту перебування на території громадянської належності та користування її захистом (а.с. 100, 107-108).

У рамках провадження процедури втрати позивачем статусу біженця, Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві направлено неодноразові повідомлення позивачу за місцем його реєстрації для можливого прийняття участі у рамках провадження процедури втрати позивачем статусу біженця шляхом надання відповідних пояснень та матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення (листи від 16.02.2016 № 12/89, від 24.03.2016 № 12/171) (а.с. 114, 115).

Однак, вказана особа до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в місті Києві не з'явилася.

Також, у оскаржуваному рішенні зазначено, що при опрацюванні матеріалів особової справи гр. Вірменії ОСОБА_3 з'ясовано, що він не надав оригінали паспортів громадянина Вірменії серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 на зберігання, що свідчить про порушення ним законодавства України у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та їх подальше використання при перетині кордонів, у тому числі країни походження (а.с. 130).

Вищевикладені обставини і стали підставою для винесення рішення про втрату статусу біженця громадянином Вірменії ОСОБА_3.

Згідно пункту 134 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, положення пункту 4 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців відноситься до добровільного поселення, під яким розуміється повернення в країну своєї громадянської належності з метою постійного проживання. Тимчасовий візит не означає поселення і не тягне за собою втрату статусу біженця.

Крім того, тлумачення поняття «добровільне поновлення використання захисту країни громадянської належності» надано в Керівництві з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (Женева, 1992), згідно п.п.119-121 якого: положення про припинення передбачає три умови: а) добровільність: біженець має діяти добровільно; b) намір: біженець повинен мати намір вчинити дію з метою знову скористатися захистом своєї громадянської належності; c) поновлення: біженець має дійсно отримати такий захист.

Якщо біженець діє не добровільно, він не перестає бути біженцем. Якщо він отримав розпорядження країни, наприклад, країни свого перебування, здійснити всупереч своїм намірам вчинок, що може бути розцінений як використання захисту країни свого громадянського походження, наприклад, звернення до консульства за національним паспортом - він не перестає бути біженцем лише тому, що підкорився такому розпорядженню. З причин, що не залежать від його волі, він може бути змушений скористатися засобами захисту країни свого громадянського походження...

При з'ясуванні питання, чи втрачено статус біженця саме за таких обставин, необхідно розрізняти дійсне використання захисту своєї країни та випадковими, несуттєвими контактами з владою цієї країни.

Відповідно до п.125 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, аніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.

Таким чином, статус біженця втрачається у випадку фактичного повернення особи в країну яку покинула або за межами якої перебувала внаслідок побоювання переслідувань.

Як свідчать матеріали справи, згідно отриманої Посольством України в Республіці Грузія від Міністерства закордонних справ Грузії ноти від 31.08.2015 № 01/33074, ОСОБА_3, у період з 01.01.2011 по 17.08.2015 перетинав державний кордон Грузії шляхом проходження контрольно-пропускних пунктів через відділи прикордонно-міграційного контролю «Аеропорт Тбілісі», «Садахло» і «Гугуті» з яких останні два є пунктами перетину грузинсько-вірменської ділянки кордону на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 та паспортів громадянина Вірменії серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, оформлених на його ім'я (а.с. 119).

Листом від 10.09.2015 №8.6/4969-15 Державна міграційна служба України повідомила Головне управління ДМС України у місті Києві про те, що враховуючи наявні матеріали, отримані у ході перевірочних заходів, зокрема перебування гр. Вірменії ОСОБА_3 в країні громадянської належності, необхідно розпочати процедуру стосовно нього, передбачену ст. 11 Закону № 3671-VI та розділом VII Наказу МВС України від 07.09.2011 №649 «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 116).

У подальшому, 08 квітня 2016 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС України у місті Києві винесено подання про втрату статусу біженця, з якого вбачається, що відповідно до листа Посольства України в Республіці Грузія позивачем у період з 01.01.2011 по 17.08.2015 згідно бази даних МВС Грузії були зафіксовані проходження контрольно-пропускних пунктів, через відділи прикордонно-міграційного контролю «Аеропорт Тбілісі», «Садахло», останній з яких є пунктом перетину грузинсько-вірменської ділянки кордону.

Також факт проходження прикордонно-міграційного контролю «Садахло» підтверджується відповідною відміткою 25.06.2015 в проїзному документі біженця для виїзду за кордон гр. Вірменії ОСОБА_3 серії НОМЕР_3, що свідчить про можливий виїзд до країни походження іноземця.

Крім того, у вказаному поданні зазначено, що згідно відомостей бази даних МВС Грузії перетин державного кордону Грузії позивачем здійснювався на підставі національного паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_1 або НОМЕР_2, факт наявності якого іноземець заперечував.

Оскільки виїзд ОСОБА_3 до країни походження через контрольно-пропускний пункт «Садахло» був добровільний та здійснений з певною метою, це підпадає під умови користування захистом країни громадянської належності, тому Державній міграційний службі України рекомендовано прийняти рішення про втрату статусу біженця відносно позивача, який добровільно повернувся до Вірменії (а.с. 120-121).

Листом від 20.05.2016 №8.5/3198-15 Державна міграційна служба України повідомила ГУ ДМС у місті Києві про те, що останньому слід провести аналіз матеріалів особової справи ОСОБА_3 відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 Закону № 3671-VI та пп. «а» пункту 7.7. розділу VII Наказу МВС України від 07.09.2011 №649 «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», так як особа знову добровільно скористалась захистом країни громадянської належності (а.с. 124-125).

09 червня 2016 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у місті Києві винесено подання про втрату біженця, аналогічне поданню від 08 квітня 2016 року, яким Державній міграційний службі України рекомендовано прийняти рішення про втрату статусу біженця відносно позивача, який добровільно повернувся до Вірменії (а.с. 126-127).

Таким чином, враховуючи вільний неодноразовий безперешкодний в'їзд/виїзд до Вірменії, відносно тривалий термін перебування на її території, безперешкодне і безпечне проживання, можливість безперешкодно вирішувати власні справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивач здійснив виїзд до країни громадянської належності з власної волі, мав певну мотивацію свого виїзду та заздалегідь його спланував.

При цьому, наявність паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_1, та в подальшому оформлення та отримання (документування) нового паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 та їх використання, свідчить про те, що позивач добровільно відновив нормальні відносини з країною громадянської належності та фактично отримав захист країни, громадянином якої він є.

Згідно пунктів 121, 122 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців 1951 року, в тих випадках, коли біженець звертається до компетентних органів країни громадянської належності за отриманням національного паспорта або іншого документа і отримує його або коли паспорт продовжується, то це буде означати, за відсутності доказів зворотного, що він планує користуватися захистом країни своєї громадянської належності. Отримання дозволу на в'їзд або закордонного паспорта для виїзду, розцінюється як підстава для припинення статусу біженця).

Отже, відновлення нормальних стосунків, добровільність неодноразового повернення особи до країни громадянської належності, певний термін безперешкодного перебування на її території свідчить про відсутність небезпеки стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності, яку він залишив і за межами якої перебував.

Доводи апелянта про те, що останній не виїжджав до Вірменії у відповідності до довідки Головного центру обробки спеціальної інформації № 140 від 10.11.2016, яка свідчить про те, що позивач в період з 16.11.2011 по 16.08.2016 не перетинав державний кордон Вірменії (а.с. 195), колегією суддів не приймається до уваги, зважаючи на таке.

Як свідчать матеріали справи, з довідки Головного центру обробки спеціальної інформації № 140 від 10.11.2016 вбачається, що позивач у період з 16.11.2011 по 16.08.2016 здійнював перетин державного кордону України на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 та паспортів громадянина Вірменії серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

Згідно отриманої Посольством України в Республіці Грузія від Міністерства закордонних справ Грузії ноти від 31.08.2015 № 01/33074, ОСОБА_3, у період з 01.01.2011 по 17.08.2015 перетинав державний кордон Грузії шляхом проходження контрольно-пропускних пунктів через відділи прикордонно-міграційного контролю «Аеропорт Тбілісі», «Садахло» і «Гугуті» з яких останні два є пунктами перетину грузинсько-вірменської ділянки кордону на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 та паспортів громадянина Вірменії серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, оформлених на його ім'я (а.с. 119).

У відповідності до копії проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 та вказаної довідки № 140 від 10.11.2016 позивач у період з червня 2011 року по вересень 2013 року неодноразово перетинав державний кордон України на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 та паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_1, а у період з вересня 2013 року по серпень 2015 року - на підставі проїзного документа біженця серії НОМЕР_3 та паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 (а.с. 105, 195).

Разом з тим, на копії проїзного документа біженця для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 стоять штампи контрольно-пропускного пункту відділу прикордонно-міграційного контролю «Садахло» Грузія, що знаходиться на кордоні з Вірменією.

При цьому, в судовому засіданні позивач не зміг пояснити наявність в проїзному документі біженця серії НОМЕР_3 штампів контрольно-пропускного пункту відділу прикордонно-міграційного контролю «Садахло» Грузія, який знаходиться на кордоні з Вірменією, що підтверджується нотою Міністерства закордонних справ Грузії від 31.08.2015 № 01/33074 про те, що вказаний пункт є пунктом перетину грузинсько-вірменської ділянки кордону.

Крім того, як вже зазначалось, у відповідності до подання Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у місті Києві від 08.04.2016 та 09.06.2016 ОСОБА_3 здійснив виїзд до країни походження через контрольно-пропускний пункт «Садахло», який був добровільний та з певною метою, що підпадає під умови користування захистом країни громадянської належності, тому Державній міграційний службі України рекомендовано прийняти рішення про втрату статусу біженця відносно позивача, який добровільно повернувся до Вірменії (а.с. 120-121, 126-127).

Також, колегія суддів звертає увагу, що згідно протоколів співбесід від 10.04.2014 та від 08.10.2015, проведених в рамках процедури продовження терміну дії посвідчення біженця, ОСОБА_3 зазначив, що у вересні 2013 року, червні 2015 року та у вересні 2015 року був на весіллі у родичів, повернувся до України через тиждень. При цьому, виїзд з Грузії до інших країн, в тому числі до Вірменії заперечував (а.с. 100, 107-108).

З протоколу співбесіди від 10.04.2014 вбачається, що у позивача у проїзному документі біженця серії НОМЕР_3 відсутня 11.09.2013 відмітка про в'їзд в Україну, з приводу якої останній пояснив, що під час проходження паспортного контролю у Грузії він не звернув увагу, що в нього немає такої відмітки, однак прикордонники України на його вимогу відмітку про перетин кордону не зробили.

Згідно заяв позивача від 04.01.2016, поданих до міграційної служби, останній просив продовжити строк дії проїзного документа біженця у зв'язку з необхідністю виїзду до Тбілісі з 04 по 15 січня 2015 року по причині смерті близьких родичів (а.с. 112-113).

У суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що виїзджав до Грузії на весілля та похорони до родичів, але жодних доказів до суду з вказаних обставин не надав.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивач добровільно скористався захистом країни своєї громадянської належності та добровільно повернувся до країни, яку залишив внаслідок обґрунтованих побоювань.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність рішення Державної міграційної служби України від 15.07.2016 № 377-16 про скасування ОСОБА_3 статусу біженця, оскільки таке рішення прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанцій є законним та обгрунтованим, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Н.М. Троян

Судді: Л.О. Костюк,

В.А. Твердохліб

Повний текст виготовлено: 24 квітня 2018 року.