Справа № 819/1729/17
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2018-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 рокуЛьвів№ 876/1166/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ільчишин Н.В., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 ОСОБА_2 та Державної міграційної служби України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року (головуючий суддя Мартиць О.І., м. Тернопіль, 14 год 32 хв, повний текст складено 04.01.2018) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 21 липня 2017 року № 333-17 та зобов'язати відповідача надати йому статус особи, яка потребує додаткового статусу.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 21 липня 2017 № 333-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.12.2016 №2. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 ОСОБА_2 та Державна міграційна служба України оскаржили його в апеляційному порядку ОСОБА_1 ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду першої інстанції зобовязати відповідача надати йому статус особи, яка потребує додаткового захисту. Державна міграційна служба України просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Існують загальновідомі офіційні документи та повідомлення ЗМІ, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт. Ситуація в ОСОБА_4 Арабській Республіці за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для позивача, якщо він туди повернеться, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення, конфлікт є всеохоплюючим, кількість вбитих та поранених осіб є дуже значною.

Державна міграційна служба України в апеляційній скарзі зазначає, що аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження на час розгляду заяви, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження, свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме заявникові буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності, адже небезпека існує для всього населення.

Зважаючи на значну нестабільність ситуації в ОСОБА_3, внутрішній збройний конфлікт та намагання усунення уряду країни, необхідно зазначити, що згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусубіженців, особи, які змушені покинути країну походження, або не можуть повернутись в результаті внутрішніх та міжнародних збройних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобовязань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

Згідно пунктів 167, глави V Керівництва з процедури і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, відповідно до Конвенції 1951 року й Протоколу 1967 року щодо статусу біженців, факт ухилення від військової служби чи дезертирство є кримінальним злочином.

Крім того, апелянт зазначає, що у разі повернення до ОСОБА_3 - міста Дамаск, Латакія, Тартус, Хама, тобто на території, що не контролюються терористичними угрупуваннями, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту.

А тому вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Державна міграційна служба України подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2, в якому просила залишити апеляційну скаргу останнього без задоволення.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 є громадянином ОСОБА_4 Арабської республіки, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1, національність сирієць, віросповідання алавіт, рідна мова арабська, ІНФОРМАЦІЯ_2, сімейний стан одружений. З 1998 року по 2008 рік навчався в школі № 15 м. Хама. На територію України прибув 26.10.2010 повітряним шляхом в м. Одеса по візі типу «О», термін дії з 11.10.2010 до 15.11.2010. З жовтня 2010 року по лютий 2013 року навчався на підготовчих курсах для іноземних громадян державного вищого навчального закладу Тернопільський державний медичний університет імені ОСОБА_5 Міністерства охорони здоров'я України, а 15.02.2013 згідно наказу № 49 відрахований як студент 1 курсу (2 семестр) через несплату за навчання та пропуски занять. 03 липня 2013 року одружився з громадянкою України ОСОБА_6.

20.08.2013 ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області і рішенням Державної міграційної служби України від 05.12.2013 за № 689-13 громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 визнано особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Документований ДМС України 04.07.2014 посвідченням особи, що потребує додаткового захисту серії СР 000170 з терміном дії до 05 грудня 2018 року. 26 березня 2015 року надав пояснення, що по причині важкої політичної ситуації в Україні, бойовими діями на сході України та відсутністю роботи, засобів для проживання, вирішив виїхати з України. 27 березня 2015 року звернувся до управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області із заявою про позбавлення його статусу особи, що потребує додаткового захисту в Україні у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Німеччини. За вказаним зверненням ОСОБА_1 ОСОБА_2 управлінням Державної міграційної служби України в Тернопільській області надіслано подання на втрату статусу особи, що потребує додаткового захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України від 12 серпня 2015 року № 544-15 ОСОБА_1 ОСОБА_2 втратив додатковий захист у зв'язку з отриманням притулку чи дозволу на постійне проживання в іншій країні. 25 вересня 2016 року управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області надіслано ОСОБА_1 ОСОБА_2 повідомлення № 02 про втрату додаткового захисту. Наказом управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 25 вересня 2016 року № 38 посвідчення особи, що потребує додаткового захисту СР № 000170 визнано недійсним.

02 жовтня 2016 року управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області надіслано лист - інформування до управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області. 09 грудня 2016 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 повторно звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області. Наказом управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області. № 33 від 29.12.2016 прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 ОСОБА_2, і того ж дня позивач під особистий підпис отримав повідомлення № 03 про відмову в оформленні документів, яке було ним оскаржено до суду. Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року по справі № 822/96/17, залишеною без змін, ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року, визнано протиправним та скасовано наказ управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29 грудня 2016 року за № 33.

Згідно повідомлення від 08 серпня 2017 року позивачу повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 21 липня 2017 року № 333-17.

Розглядаючи спір суд першої інстанції вірно зазначив, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Пунктом 13 цієї статті передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 цього Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частинами 1 та 2 ст. 9 цього Закону передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч.ч. 11 та 12 цієї статті після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Крім того суд першої інстанції вірно врахував, що управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

ОСОБА_1 просив надати йому статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки в його країні ОСОБА_3 йде війна, він не відноситься до людей, які можуть взяти в руки зброю, якщо він повернеться додому, то його або заберуть в армію, або посадять у в'язницю.

Як зясовано судом першої інстанції, що з позивачем було проведено співбесіди, результати яких викладено в протоколі від 20.12.2016, протоколі додаткової співбесіди від 06.04.2017 по справі №2016 ТЕ-0002. Посадовою особою відповідача 06 липня 2017 року складено висновок по справі №2016 ТЕ0002 стосовно позивача, згідно якого загальновідомий факт внутрішнього збройного конфлікту у ОСОБА_3 підтверджується численною інформацією із ЗМІ та міжнародними організаціями (УВКБ ООН), Міжнародний комітет Червоного Хреста, «Хьюман Райтс Вотч», «Міжнародна амністія». Відмічено, що твердження ОСОБА_1 різняться і є недостовірними, він є грубим порушником міграційного законодавства, притягувався до кримінальної відповідальності в Україні, а повторне звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту носить характер зловживання процедурою, тому умови передбачені п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» в даній справі застосовувати повторно недоцільно. У разі повернення до ОСОБА_3 - міста Дамаск, Латакія, Тартус, Хама, тобто на території, що не контролюються терористичними угрупуваннями, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту.

На офіційній сторінці Посольства України в ОСОБА_4 Арабській Республіці розміщені рекомендації МЗС України громадянам України у зв'язку із збройним конфліктом та високим рівнем терористичних загроз в ОСОБА_4 Арабській Республіці (від 10.08.2016), зокрема, зазначено, що у зв'язку із збройним конфліктом та високим рівнем терористичних загроз в ОСОБА_4 Арабській Республіці, зокрема, подальшим загостренням безпекової ситуації в м. Алеппо, МЗС України в черговий раз наполегливо рекомендує громадянам України утриматися від поїздок до ОСОБА_3, а тим співвітчизникам, хто продовжує перебувати в цій країні, - негайно залишити її територію.

Відмічено, що недотримання цих рекомендацій загрожує особистій безпеці громадян, що пов'язано із нездатністю сирійських органів влади контролювати безпекову ситуацію на всій території країни.

Резолюцією №2314 (2016), прийнятою Радою Безпеки на 7798 засіданні 31 жовтня 2016 року, висловлено тривогу в зв'язку з тим, що через застосування хімічних отруйних речовин в якості зброї в ОСОБА_4 Арабській Республіці продовжують гинути і отримувати каліцтва цивільні особи.

При цьому, резолюцією №2332 (2016), прийнятою Радою Безпеки на 7849 засіданні 21 грудня 2016 року:

- висловлено обурення з приводу неприйнятного і наростаючого рівня насильства і загибелі в результаті сирійського конфлікту значно більш чверті мільйона чоловік, в тому числі десятків тисяч дітей;

- рішуче засуджено довільні затримання і катування людей в ОСОБА_3, зокрема в тюрмах і місцях утримання під вартою, а також викрадення людей з метою і без мети викупу, захоплення заручників і насильницькі зникнення;

- з глибокою стурбованістю відзначено, що безкарність в ОСОБА_3 призводить до широкомасштабних порушень прав людини і зазіханням на них.

У засобах масової інформації, розміщених у мережі Інтернет, міститься, зокрема, повідомлення від 12.12.2016 (http://www.bbc.com/) та від 16.12.2016 (http://newsyou.info/), що Організація із заборони хімічної зброї висловила стурбованість у зв'язку із надходженням від ЗМІ новин про застосування хімічної зброї в сирійській провінції Хама.

В останньому джерелі (від 16.12.2016) також вказується, що в результаті ударів і численних обстрілів терористами житлових районів в провінції Хама загинули щонайменше 53 людини, серед яких 16 дітей.

Суд вірно вважав, що існують загальновідомі офіційні документи та повідомлення ЗМІ, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та що відповідач не надав належної оцінки тому, що на час звернення позивача за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ситуація в країні походження позивача залишається загостреною, а відтак не з'ясував характер об'єктивного побоювання позивача, зокрема, наскільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров'ю та свободі у разі повернення на батьківщину.

Ситуація в ОСОБА_4 Арабській Республіці за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для позивача, якщо він туди повернеться, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення, конфлікт є всеохоплюючим, кількість вбитих та поранених осіб є дуже значною.

Як вірно враховано судом першої інстанції, що у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (рішення від 28.06.2011) Європейський суд дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241), а також зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Ситуація в ОСОБА_4 Арабській Республіці за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для позивача, якщо він туди повернеться, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення; конфлікт є всеохоплюючим; кількість вбитих та поранених осіб є дуже значною.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Державної міграційної служби України від 21.07.2017 №333-17 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, та вірно вважав, що слід зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисті. Суд підставно вважав, що позовна вимога щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не підлягає задоволенню, оскільки є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача.

З огляду на це, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 ОСОБА_2 та Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року по справі № 819/1729/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Н.В. Ільчишин

ОСОБА_7

Повний текст складено 25.04.2018