Справа № 816/2269/17
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 р. м. ХарківСправа № 816/2269/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

колегія суддів у складі:

головуючого судді: Спаскіна О.А.

суддів: Любчич Л.В. , Сіренко О.І.

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду (м. Полтава) від 27.12.2017 року по справі № 816/2269/17

за позовом Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області

до Публічного акціонерного товариства Бурова компанія "Букрос"

про стягнення витрат на виплату і доставку пільгових пенсій,

ВСТАНОВИВ:

13 грудня 2017 року Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Бурова компанія "Букрос" про стягнення витрат на виплату і доставку пільгових пенсій, призначених за списком № 2 в сумі 445 172 грн. 65 коп., за жовтень - листопад 2017 року.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.12.2017р. провадження у справі № 816/2269/- закрито.

Роз'яснено позивачу право на звернення до господарського суду в порядку господарського судочинства.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції повністю та прийняти нову ухвалу з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що приймаючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно зясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги процесуального права, що призвели до необґрунтованого винесення оскаржуваної ухвали. Вказує, що відповідно до п. 1-1 Розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" справа № 18/257 про банкрутство ПАТ БК "Букрос" розглядається за положеннями Закону у редакції, що діяла у період до 19.01.2013р. як така, що порушена до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання банкрутом" № 4212-УІ від 22.12.2011. Вищий господарський суд України в п.40 Інформаційного листа від 28.03.2013р. №01-06/606/2013 також роз'яснив, що положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" застосовуються господарськими судами у розгляді справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання ним чинності, тобто з 19.01.13. Наведене стосується й вирішення спорів, зазначених у ч.4 ст.10, ст.20 та ч.8 ст.23 Закону. Зауважує, що при визначенні юрисдикції даної справи слід враховувати дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство ВАТ «Бурова компанія «Букрос». Так, оскільки порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство відповідача відбулося 18.07.2006, тобто до набрання чинності Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" 19.01.2013, вважає, що даний спір підвідомчий Полтавському окружному адміністративному суду.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Представник відповідача надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі, в якому, крім того, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ухвалою господарського суду Полтавської області від 18.07.2006 року у справі № 18/257 порушено провадження у справі про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Букрос" (код ЄДРПОУ (нове найменування Публічне акціонерне товариство Бурова компанія "Букрос").

Також вищевказаною ухвалою введено мораторій на задоволення вимог кредиторів з наслідками, передбаченими статтею 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа підлягає розгляду господарським судом у порядку господарського судочинства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній на момент звернення до суду із адміністративним позовом):

- кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника;

- конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника;

-поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію, а частиною 3 цієї статті - що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів:

-забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах;

- забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій;

- зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію;

- не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов'язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення. (ч. 5 ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом")

Відповідно до абз. 4 ч. 8 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 вищезазначеного закону суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Вказане кореспондується з положенням п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого господарські суди розглядають справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Враховуючи вищезазначене, а також статус відповідача, стосовно якого порушено провадження про банкрутство, який перебуває в особливому правовому режимі, визначеному Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", час виникнення боргу відповідача з відшкодування витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, призначених за списком № 2, та дату звернення до суду з даним позовом, суд апеляційної інстанції вважає правомірними висновки суду першої інстанції про те, що даний спір підлягає розгляду господарським судом у порядку провадження, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 березня 2017 року у справі № 21-5878а15.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 27.12.2017 по справі № 816/2269/17 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, крім випадків, встановлених ч.5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_1
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_2 ОСОБА_3
Повний текст постанови складено та підписано 26.04.2018 року.