Справа № 308/9095/16-а
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2018-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 рокуЛьвів№ 876/2012/18
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородської міської ради на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.01.2018 року (головуючий суддя Придачук О.А.) ухвалене у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород о 14 год. 36 хв. повний текст складено 22.01.2018 року у справі №308/9095/16-а за позовом ОСОБА_2 до Ужгородської міської ради, Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 02.09.2016 року звернулася в суд з позовом до Ужгородської міської ради, Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради в якому просить визнати протиправним дії та скасувати розпорядження виконуючого обов'язки міського голови № 131-р від 04.08.2016 року про звільнення її з роботи, поновити її на роботі в управлінні праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради на посаді головного спеціаліста підрозділу обробки заяв та документів відділу соціальних допомог, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.08.2016 року до набрання постановою законної сили.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.01.2018 року позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Ужгородська міська рада подала апеляційну скаргу. В якій просить рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову, апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального та процесуального права, а саме ОСОБА_2, яка працювала на посаді головного спеціаліста підрозділу обробки заяв та документів відділу соціальних допомог була відсутня на робочому місці в робочий час без поважних причин та дозволу керівництва з 09 год. 00 хв. до 17 год. 05 хв. 25.07.2016 року, про що працівниками управління праці та соціального захисту населення складено відповідний акт. ОСОБА_2 зазначила, що була відсутня на роботі у зв'язку з поганим самопочуттям (болями у серці), про що повідомила колегу ОСОБА_3, яка однак не є тією особою яку слід було повідомляти, з роздруківки телефонних розмов позивачки видно що після дзвінка колезі вона щонайменше п'ять разів вела телефонні розмови до того моменту, як їй зателефонував її безпосередній керівник, це свідчить про її можливість вчасно повідомити про відсутність, однак з невідомих причин вона знехтувала цією можливістю чим сама ж і створила підстави для звільнення. Чи зверталася ОСОБА_2 до лікаря у зв'язку з поганим самопочуттям вона не зазначала, а звернення по допомогу до медсестри не є допустимим доказом її поганого самопочуття. Заступник начальника відділу соціальних допомог Боярчук Д.В. у пояснювальній записці на ім'я начальника управління праці та соціального захисту населення від 28.07.2016 року, зазначив, що він не був повідомлений про відсутність ОСОБА_2 на роботі 25.07.2016 року до 17 год. 05 хв. того ж дня. Керівництво Управління повідомило про прогул ОСОБА_2 керівництво Ужгородської міської ради та згідно розпорядження до ОСОБА_2 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Посилання на те, що швидка допомога не виїжджає в дачний масив нічим документальним не підтверджено окрім слів та припущень. Згідно Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13.11.2001 №455 тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності, однак позивачка такого надати не змогла. Також невихід на роботу 25.07.2016 року ОСОБА_2 був не єдиним проступком за який до неї доцільно було застосувати заходи дисциплінарного характеру. 18.02.2016 року начальник управління праці та соціального захисту населення доповідав керівництву про відсутність головного спеціаліста відділу соціальних допомог ОСОБА_2 на роботі з 08.02.2016 року по 12.02.2016 року, однак по даному випадку, ОСОБА_2 догана не оголошувалася. Таким чином твердження позивача про те, що претензій до її роботи з боку керівництва управління праці та соціального захисту населення не було - не є вірним, їй неодноразово робили зауваження за невихід на роботу без поважних причин, систематичність порушення трудової дисципліни встановлені свідченнями та документами в матеріалах справи. Позивач вправі була надати докази які слугували б причиною звільнення від дисциплінарного стягнення, однак вона надала тільки письмові пояснення про своє погане самопочуття без будь яких підтверджень своїх слів. Крім того, письмових доказів поганого самопочуття в день прогулу немає і в матеріалах справи, крім свідчень осіб, котрі не є компетентні для діагностування хвороб.

Позивачка подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує її доводи, та просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказує, що судом належним чином здійснено з'ясуванням всіх обставин справи допитавши свідків у справі, наявність дисциплінарного проступку є неправдивим та безпідставним за період з 08.02.2016 року по 12.02.2016 року, оскільки вона надала керівництву медичну довідку про відсутність її на роботі у ці дні у зв'язку з серцево-судинною хворобою і за цей факт ніяких заходів дисциплінарного характеру чи громадського впливу до неї не застосовувалось, більш того виплачувались премії.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи позивачка ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_5 апеляційну скаргу заперечили, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просять оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Представник відповідача Ужгородської міської ради Данканич А.Е. підтримав апеляційну скаргу просить оскаржуване рішення суду скасувати та відмовити в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що згідно розпорядження в.о. Ужгородського міського голови № 131-р від 04.08.2016 року, ОСОБА_2 була звільнена з посади головного спеціаліста підрозділу обробки заяв та документів відділу соціальних допомог Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради з 04.08.2016 року, за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

З аналізу змісту вищенаведеної норми трудового законодавства та роз'яснень Пленуму Верховного суду України можливо дійти висновку, що факт прогулу працівника повинен бути зафіксований роботодавцем належним чином. Для цього, в день відсутності працівника на роботі роботодавець повинен створити комісію, яка своїм актом підтвердить ці обставини.

За правилами статті 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством.

Стаття 148 КЗпП України встановлює, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Таким чином звільнення працівника на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України є заходом дисциплінарного стягнення, а тому при звільненні за даною підставою власником або уповноваженим ним органом мають бути додержані вимоги статтей 147, 147-1, 148, 149 КЗпП України щодо порядку та правил застосування дисциплінарних стягнень.

При цьому процедура звільнення у зв'язку з дисциплінарним стягненням передбачає сукупність таких факторів, як відсутність працівника більше трьох годин, після чого власник або уповноважений орган має зажадати письмових пояснень від працівника щодо причин відсутності його на роботі, після чого звертається за попередньою згодою до виборного органу, який під час розгляду такого звернення має заслухати пояснення працівника, і надати свій висновок щодо погодження чи відмову у погодженні притягнення працівника до відповідальності керівнику, який зваживши всі обставини має прийняти рішення щодо застосування дисциплінарного стягнення.

Колегія суддів вважає, що матеріалами справи підтверджено, що позивачка ОСОБА_2 була відсутня на роботі через поважні причини, у зв'язку з поганим самопочуттям через раніше діагностоване у неї захворювання серцево-судинної системи.

З витягу з медичної карти № 2348/234 стаціонарного хворого ОСОБА_2 вбачається, що в період з 01.03.2016 року по 11.03.2016 року ОСОБА_2, перебувала на лікуванні у кардіологічному відділенні УЦМКЛ з діагнозом НЦД по кардіальному типу, з пароксизмами синусової тахікардії. Пролапс мі трального клапану І ст. Еритемозна гастропатія. В подальшому рекомендовано «Д» нагляд кардіолога.

ОСОБА_2 вранці 25.07.2016 року звернулася до медичної сестри ОСОБА_7 зі скаргами на погане самопочуття, була оглянута такою, в ході чого встановлено наявність у ОСОБА_2 високого тиску у зв'язку з чим ОСОБА_7 порекомендувала ОСОБА_2 вжити ліки для зниження тиску та дотриматися постільного режиму.

Також, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 приблизно о 9 год. 10 хв. 25.07.2016 року зателефонувала своїй колезі ОСОБА_3 та повідомила, що вона погано себе почуває, що підтвердила ОСОБА_3 Про неможливість явки на роботу через погане самопочуття ОСОБА_2 повідомляла також заступника начальника відділу Боярчука Д.В., що також підтвердив останній в судовому засіданні суду першої інстанції. Факт повідомлення ОСОБА_2 своїх колег про неможливість явки на роботу у зв'язку з поганим самопочуттям також підтверджується роздруківкою телефонних розмов, наявною в матеріалах справи.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Доводи скаржника щодо наявності дисциплінарного проступку за період з 08.02.2016 року по 12.02.2016 року позивачки спростовується нею, оскільки вона надала керівництву медичну довідку про відсутність її на роботі у ці дні у зв'язку з серцево-судинною хворобою і за цей факт ніяких заходів дисциплінарного характеру чи громадського впливу до неї не застосовувалось, більш того виплачувались премії, надання їй усної догани на що посилається скаржник не передбачено законодавством, а тому судом встановлено, що в неї відсутні заходи дисциплінарного впливу до оспорюваного розпорядження.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається, також відповідачем не враховано застосування тяжкості вчинення дисциплінарного проступку і повідомлення свого безпосереднього начальника про відсутність на робочому місці, через погане самопочуття, а тому позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення, розпорядження в.о. міського голови № 131-р від 04.08.2016 року «Про звільнення ОСОБА_2.» - слід скасувати, а позивач підлягає поновленню на посаді з якої була звільнена з порушенням чинного трудового законодавства, позивачем доведено поважність причин неявки на роботу 25.07.2016 року, а відтак рішення про звільнення з роботи ОСОБА_2 прийнято без з'ясування всіх важливих обставин, необхідних для прийняття рішення про застосування вказаного дисциплінарного стягнення.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Вказаним Порядком визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з абзацом другим пункту 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

В силу вимог пункту 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Колегія суддів встановила, що оскільки позивачку звільнено з Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради 04.08.2016 року, відтак термін вимушено прогулу рахується з 05.08.2016 року по 12.01.2018 року, згідно довідки від 18.04.2017 року за № 35.02-32/1148 середній заробіток за час вимушеного прогулу слід стягнути на користь ОСОБА_2 складає 78559 грн. 20 коп, що не зроблено судом першої інстанції, а тому в цій частині слід змінити рішення суду.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ужгородської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.01.2018 року у справі № 308/9095/16-а - у справі за позовом ОСОБА_2 до Ужгородської міської ради, Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу - змінити, а саме:

абзац третій резолютивної частини рішення суду викласти в такій редакції: Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради (88000, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Патефі, 24-26, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.08.2016 року по 12.01.2018 року в розмірі 78559 (сімдесят вісім тисяч п'ятсот п'ятдесят дев'ять) гривень 20 коп.

В іншій частині рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.01.2018 року у справі № 308/9095/16-а - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді І.В. Глушко

В.Я. Макарик

Повний текст постанови складено 25.04.2018 року