Справа № 804/12013/13-а(2730вр-17/804/12013/13-а)
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

18 квітня 2018 рокусправа № 804/12013/13-а(2730вр-17/804/12013/13-а)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя: Мельника В.В.
судді: Сафронової С.В. Чепурнова Д.В.
за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Дніпрі
апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року (головуючий суддя Олійник В.М., судді Павловський Д.П., Турлакова Н.В.) про зміну способу і порядку виконання судового рішення у справі № 804/12013/13-а

за позовом ОСОБА_1

до 1) Міністерства оборони України;

2) Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро Міністерства оборони України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

12.09.2013 року ОСОБА_1 (далі по тексту Позивач) звернувся з позовом до з позовом до Міністерства оборони України (далі по тексту Відповідач-1), Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро Міністерства оборони України (далі по тексту Відповідач-2) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо незабезпечення ОСОБА_1 житлом відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України».

Зобов`язано Міністерство оборони України забезпечити житлом ОСОБА_1 за рахунок коштів з Державного бюджету України.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

14.12.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення.

В обґрунтування своїх вимог заявник зазначив, що на момент звернення до суду із цією заявою існують обставини, що унеможливлюють виконання зазначеного вище судового рішення від 19.11.2013 року у цій адміністративній справі в частині зобов`язання Міністерства оборони України забезпечити його житлом за рахунок коштів з Державного бюджету України, адже відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення» від 02.09.2015 року № 728, заявник звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою від 17.06.2017 року про згоду отримати грошову компенсацію за належне йому та членам його сім`ї грошову компенсацію. Втім, повідомленням від 14.11.2017 року житлова комісія військової частини НОМЕР_1 в м. Кривому Розі зазначила, що відмовляє ОСОБА_1 у наданні грошової компенсації та виконанні постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2013 року через нестачу коштів, бо вартість 1 кв. м загальної площі для м. Кривого Рогу збільшилась до 15093,00 грн. та збільшилась і сума грошової компенсації з 137258,55 грн. до 321933,69 грн. Тому, враховуючи, що право заявника на належне виконання судового рішення від 19.11.2013 року національного суду, попередньо було захищено позивачем ще і в Європейському суді з прав людини, а його тривале невиконання порушує права ОСОБА_1 на отримання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, він звернувся до суду із розглядуваною заявою про зміну способу і порядку виконання судового рішення.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року у справі № 804/12013/13-а заяву ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання судового рішення в адміністративній справі № 804/12013/13-а за позовом ОСОБА_1 до відповідача-1: Міністерства оборони України, відповідача-2: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення для поліпшення житлових умов в сумі 321933, 69 грн. (триста двадцять одна тисяча дев`ятсот тридцять три гривні 60 копійок), відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення» від 02.09.2015 року № 728.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з огляду на те, що нестача грошей не може бути підставою для відмови позивачу у реалізації його права на житло, а також те, що рішення Європейського суду з прав людини від 12.10.2017 року про захист права Позивача на виконання рішення суду для реалізації права на житло перебуває у Комітеті Міністрів Ради Європи для нагляду за його виконанням разом з іншими подібними рішеннями, при цьому Відповідач-1 не заперечує право позивача на отримання ним грошової компенсації за житло, яке не може бути йому надано, наявними є обставини, які істотно ускладнюють виконання рішення суду від 19.11.2013 року у справі № 804/12013/13-а та роблять таке виконання неможливим.

Відповідач-1 Міністерство оборони України, не погодившись з вищезазначеною ухвалою суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року у справі № 804/12013/13-а та прийняти нову, якою в задоволенні заяви відмовити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що спосіб забезпечення житлом шляхом отримання грошової компенсації можливий лише відповідно до черги та без порушень прав інших громадян. При цьому наголошено на тому, що судом першої інстанції не досліджувався той факт отримання заявником житла.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив останню залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як законну та обґрунтовану. Зауважував, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2013 року було зобов`язано Міністерство оборони України забезпечити Позивача житлом, яка є обов`язковою до виконання на всій території України, при цьому черговості виконання не існує. Зауважено, що право Позивача на отримання житла не може бути поставлене у залежність від бюджетних асигнувань. Наголошено на тому, що з урахуванням приватизованого раніше дружиною житла та виданої квартира залишкова сума компенсації у розмірі 137 258, 55 грн., встановлена оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції, є вірною. Вважає, що надання грошової компенсації є єдиною можливістю виконати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2013 року.

Відповідач-2 - Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро Міністерства оборони України, подав клопотання, в якому просили провести розгляд справи без їх участі, повідомили, що підтримують апеляційну скаргу Міністерства оборони України в повному обсязі.

Представник Відповідача-1 у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року у справі № 804/12013/13-а та прийняти нову про відмову в задоволенні заяви про зміну порядку та способу виконання судового рішення в повному обсязі.

Позивач, у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити останню без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

У судовому засіданні, заслухавши Позивача та представника Відповідача-1, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 у м. Кривий Ріг № 155 від 12.07.2006 року був виключений зі списків особового складу військової частини з 12.07.2006 року з залишенням на квартирному обліку для одержання житла.

Позивач в судовому порядку захистив своє право на отримання житла, про що було винесено постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2013 року, справа № 804/12013/13-а.

Для виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2013 року, справа № 804/12013/13-а, якою було зобов`язано Міністерство оборони України забезпечити позивача житлом за рахунок коштів з Державного бюджету України, судом 06.02.2014 року було видано ОСОБА_1 виконавчий лист.

Позивач 10.02.2014 року направив вказаний виконавчий лист до Державної виконавчої служби України. Проте його не було виконано через неможливість виконати рішення без участі боржника (ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», у чинній на момент виконання рішення суду від 19.11.2013 року редакції), у зв`язку з чим виконавче провадження було закінчено з поверненням виконавчого документу до суду, який його видав (п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у чинній на момент виконання рішення суду від 19.11.2013 року редакції). Це підтверджується наявною в матеріалах справи копією постанови державного виконавця від 15.09.2014 року.

24.02.2014 року у відповідності до ст. 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, що ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, він направив до Європейського суду з прав людини заяву про порушення Україною ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, п. 1 ст. 6 § 1, ст. 13 та ст. 34 Конвенції та про відшкодування та виплату йому Україною майнової шкоди або зобов`язання України надати житло, згідно з рішенням суду України, досьє № 20102/14 (Nikitenko v. Ukraine).

Результатом розгляду заяви позивача в Європейському суді з прав людини стало те, що 12.10.2017 року Велика Палата Європейського суду з прав людини вирішила приєднати заяву позивача № 20102/14 (Nikitenko v. Ukraine) до справи Бурмич та інші проти України (№ № 46852/13 та ін.), відповідно до правила 42 § 1 Регламенту Суду в поєднанні з правилом 71 § 1. Адже Судом також було вирішено вилучити усі об`єднані заяви з реєстру справ, згідно зі ст. 37 § 1 (с) Конвенції та передати їх до Комітету Міністрів Ради Європи з метою подальшого їх опрацювання в межах заходів загального характеру щодо виконання пілотного рішення по справі Юрій Миколайович Іванов проти України (№ 40450/04 15.10.2009 року). Тому на теперішній час органом, який відповідає за виконання остаточних рішень, є Комітет Міністрів Ради Європи (ст. 46 § 2 Конвенції).

На підтвердження заявлених тверджень позивач надав суду копію витягу із рішення Бурмич та інші проти України, копію повідомлення Європейського суду з прав людини від 12.10.2017 року, копію вилучення з реєстру та передання Комітету Міністрів понад 12000 українських справ від 12.10.2017 року.

Таким чином, на даний час заява Позивача розглянута Європейським судом з прав людини 12.10.2017 року та наразі перебуває у Комітеті Міністрів Ради Європи для нагляду за його виконанням разом з іншими подібними рішеннями, про що зазначалось вище.

17.06.2017 року Позивачем разом з дружиною ОСОБА_2 , у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 728, якою затверджений Порядок визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, була направлена за належністю до військової частини НОМЕР_1 нотаріально засвідчена заява (згода) на отримання грошової компенсації за належне для нього та його сім`ї житлове приміщення, копія якої міститься в матеріалах справи

Рішенням виконавчого комітету Центрально-міською районною у місті ради «Про надання дозволу батькам, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на вчинення правочину щодо отримання від імені малолітніх дітей, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення» від 16.08.2017 року було вирішено надати дозвіл батькам дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вчинення правочину щодо отримання від імені малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в установленому діючим законодавством України порядку, грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення та зобов`язано батьків зазначених дітей використати грошову компенсацію на покращення житлових умов цих дітей, шляхом укладення на їх ім`я договору купівлі-продажу (міни) нерухомого майна або його частки, та надати до виконавчого комітету районної у місті ради копію цього договору, копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майн, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, протягом трьох місяців з дня отримання компенсації.

21.06.2017 року на засіданні Житлової комісії військової частини-польова пошта НОМЕР_3 в м. Кривий Ріг прийняте рішення про виділення Позивачу разом з сім`єю залишкової суми грошової компенсації у розмірі 137258,55 грн., що підтверджується копією повідомлення, що міститься в матеріалах справи.

Через тривале невиконання рішення Житлової комісії щодо надання компенсації 04.10.2017 року на адресу Міністерства оборони України було направлено заяву та скаргу щодо сприяння отриманню Позивачем та його сім`єю грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, на яке вони погодилися для виконання рішень судів України до вирішення питання у Європейському суді з прав людини у сумі 137258,55 грн. Але відповіді від Міністерства оборони України не було.

01.11.2017 року на адресу Позивача надійшло повідомлення Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України за вих. № 303/4/2105, в якому повідомлялось, що кошти на виплату грошової компенсації за належне для отримання позивачем жиле приміщення не виділялись, а на інші відділи було виділено кошторисні призначення в сумі 30,00 млн. грн., копія цього повідомлення міститься в матеріалах справи.

14.11.2017 року на засіданні Житлової комісії військової частини НОМЕР_2 в м. Кривий Ріг було скасовано раніше прийняте рішення про виділення йому на сім`ю залишкової суми грошової компенсації у сумі 137258,55 грн. через нестачу коштів. Адже вартість 1 кв. м загальної площі для м. Кривого Рогу на даний час збільшилася та складає 15093,00 грн., у зв`язку із чим сума належної йому та його сім`ї грошової компенсації збільшилася та становить 321933,69 грн. Копія відповідного повідомлення наявна в матеріалах справи.

З огляду на вказане, вважаючи, що йому було відмовлено у наданні компенсації та виконанні постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2013 року, справа № 804/12013/13-а, Позивач звернувся до суду із заявою про зміну порядку та способу виконання вказаного судового рішення.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Так, статтею 14 КАС України (у редакції до 15 грудня 2017 року) передбачено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України (ст. 255 КАС України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Обов`язковість судових рішень передбачена і в ст. 370 КАС України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Враховуючи викладене, Відповідач-1 повинен був забезпечити Позивача житлом, або у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 728 надати грошову компенсацію за належне для нього та його сім`ї житлове приміщення, та виконати судове рішення як того вимагає чинне законодавство України, не ухиляючись при цьому від його виконання.

Разом з тим, Відповідачем-1 не заперечується той факт, що станом на дату розгляду відповідної заяви у суді ні житло у належному розмірі, ні відповідна грошова компенсація Позивачу надані не були, з огляду на відсутність бюджетного фінансування та черговість надання такого житла/компенсації.

Відповідно до ч. 3 ст. 378 КАС України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

У ч. 3 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Аналіз вищевказаних норм чинного законодавства України показує, що для зміни порядку і способу його виконання необхідні такі підстави: обставини, що ускладнюють виконання та обставини, які роблять виконання неможливим. Тобто, за їх наявності закон надає можливість для вжиття адміністративним судом нових заходів, направлених на виконання рішення. При цьому такі заходи повинні забезпечити виконання конкретного судового рішення і не поширюватися на відносини, які виникли після його ухвалення.

Відтак, спосіб і порядок виконання судового рішення як стадії мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем.

Під зміною способу і порядку виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідно до заяви про зміну способу та порядку виконання рішення суду заявник фактично просить змінити спосіб захисту його порушеного права шляхом присудження до стягнення певної сумаигрошей.

У свою чергу у ст. 245 КАС України передбачені рішення, які може прийняти суд, зокрема у п. 6 ч. 2 ст. 245 КАС України зазначено про прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. При цьому у пунктах 1 4 цієї статті визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Аналіз вищевикладеного свідчить про те, що зазначені правові норми гарантують право особи на звернення за захистом її порушених прав, свобод чи інтересів суб`єктами владних повноважень і визначають підстави, форми та способи захисту цих прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Гарантоване ст. 6 вказаної Конвенції право на справедливий суд, включає виконання судового рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сама по собі відсутність коштів Державного бюджету, необхідних для виконання судового рішення, не може бути підставою для його невиконання, що висловлено у рішеннях Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року у справі «Півень проти України» та від 7 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії».

З огляду на викладені обставини, та, враховуючи неможливість виконання судового рішення без відповідної зміни, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зміни способу та порядку виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.11.2013 року у справі № 804/12013/13-а, шляхом стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення для поліпшення житлових умов в сумі 321933, 69 грн. (триста двадцять одна тисяча дев`ятсот тридцять три гривні 60 копійок), відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення» від 02.09.2015 року № 728.

Посилання заявника апеляційної скарги на неврахування судом першої інстанції черговості надання житла, визнаються колегією суддів апеляційного суду безпідставними та необґрунтованими з огляду на існування в даному випадку судового рішення, яке набрало законної сили, та підлягає виконанню без урахування вказаного у відповідності до ст. 129 Конституції України, ст. 370 КАС України.

З приводу доводів Відповідача-1 стосовно отримання Позивачем та його дружиною житла, суд апеляційної інстанції зауважує, що судом першої інстанції було присуджено залишкову суму компенсації, яка відповідає довідці Військової частини НОМЕР_2 № 2246 від 14.11.2017 року з урахуванням граничної вартості 1 кв. метра загальної площі житла, при цьому жодних зауважень до відповідних розрахунків у заявника апеляційної скарги не виникало.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року у справі № 804/12013/13-а необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Відповідача-1 спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року у справі № 804/12013/13-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню в касаційному порядку у відповідності до приписів ст. 328 КАС України не підлягає.
В повному обсязі постанова складена 23 квітня 2018 р.

Головуючий суддя: В.В. Мельник

Суддя: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов