Справа № 806/1639/17
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Справа № 806/1639/17
ПОСТАНОВА

іменем України

"25" квітня 2018 р. м. Житомир

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кузьменко Л.В.

суддів: Іваненко Т.В.

ОСОБА_1,

за участю секретаря Круглій В.В.,

прокурора, представників сторін та третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Ружинський" на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "20" листопада 2017 р. у справі за позовом Виконувача обов'язків керівника Бердичівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації, Ружинської районної державної адміністрації, до Відділу державної реєстрації Ружинської районної державної адміністрації Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Сільськогосподарський виробничий кооператив "Ружинський" про визнання протиправним і скасування рішення №2543400 від 24.05.2013 року, визнання свідоцтва нечинним , -

суддя в 1-й інстанції - Липа В.А. ,

час ухвалення аостанови - не зазначено,

місце ухвалення постанови - м.Житомир ,

дата складання повного тексту постанови не зазначено,-

ВСТАНОВИВ:

В червні виконувач обов'язків керівника Бердичівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації, Ружинської районної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Відділу державної реєстрації Ружинської районної державної адміністрації Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Сільськогосподарський виробничий кооператив "Ружинський" про визнання протиправним і скасування рішення №2543400 від 24.05.2013 року, визнання свідоцтва нечинним.

В обґрунтування позову зазначив, що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за СВК "Ружинський" на гідроспруду "Хутори-1" є протиправним, оскільки прийняте без документа, який би належним чином підтверджував виникнення у третьої особи права власності на зазначену гідроспоруду.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2017 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Ружинського районного управління юстиції про державну реєстрації прав та їх обтяжень №2543400 від 24.05.2013 року, яким проведено державну реєстрації прав власності на гідроспоруду "Хутори", що розташована за адресою: Житомирська область, Ружинський район, смт Ружин, вул. Бірюкова, 80 за Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Ружинський."

Визнано нечинним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 травня 2013 року, індексний номер: 3872345, яке видано Реєстраційною службою Ружинського районного управління юстиції Житомирської області.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Сільськогосподарський виробничий кооператив "Ружинський" звернувся до суду зі скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В апеляційній скарзі зазначає про те, що судом першої інстанції не враховано, що в зв'язку з прийняттям Закону України "Про власність", "Про колективні сільськогосподарські підприємства" колгосп ім.Леніна було реорганізовано в КСП імені Леніна. В результаті реорганізації КСП та створення СВК "Ружинський" все майно, майнові права, зобов'язання, тощо, були переданні за передавальним актом - балансом правонаступнику, тобто СВК "Ружинський", а тому у СВК "Ружинський" не може бути будь-яких інших правовстановлюючих документів, які б підтверджували його права на належне майно, крім установчих документів, де зазначено факт правонаступництва та належності майна, а також рішень загальних зборів, співвласників майна, а тому вважає, що саме вказані документи і є первинними правовстановлюючими документами, що підтверджують виникнення прав на нерухоме майно. Вважає, що реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна проведена з дотриманням діючого на час її проведення законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, представників сторін та третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволенню, а провадження у справі - закриттю з огляду на таке.

Судом встановлено, що 24.05.2013 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Ружинського РУЮ проведено державну реєстрацію права власності за СВК "Ружинський" на гідроспоруду "Хутори-1" за адресою: Житомирська область, Ружинський район, смт. Ружин, вул. Бірюкова, 80 за №2543400.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач діяв не у спосіб встановлений чинним законодавством, адже під час проведення державної реєстрації права власності за СВК "Ружинський" на гідроспоруду "Хутори-1" не перевірив відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанцій виходив з того, що даний спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Колегія суддів із даним висновком не погоджується з огляду на наступне.

Предметом спору у цій справі, як випливає зі змісту її фактичних обставин, були реєстраційні дії із державної реєстрації за заявником права приватної власності на гідроспоруду та видача свідоцтва про право власності на нього.

Цей спір суд визнав таким, що належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак в контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалося між його суб'єктами, такий висновок не можна визнати правильним.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України справу адміністративної юрисдикції визначено як переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

З наведеного випливає, що Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.

З матеріалів справи вбачається, що однією з позовних вимог є вимога про визнання нечинним свідоцтва про право власності на нерухоме майно - гідроспоруду "Хутори-1" за адресою: Житомирська область, Ружинський район, смт. Ружин, вул. Бірюкова, 80 за №2543400, що входила до складу майна, що підлягало розпаюванню, бувшого реорганізованого КСП ім.Леніна.

Аналіз зазначених фактичних обставин дає підстави вважати, що оспореним реєстраційним діям передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне, зокрема, про право на нерухоме майно - гідроспоруду.

Наведена правова ситуація дозволяє дійти такого правового висновку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, у справі що розглядається, спір має не публічний, а приватно-правовий характер, а відтак його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції помилково розглянуто цей спір за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, судова колегія вбачає підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Ружинський" задовольнити частково.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "20" листопада 2017 р. скасувати, провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Кузьменко

судді: Т.В. Іваненко

ОСОБА_1

Повне судове рішення складено "26" квітня 2018 р.