Справа № 817/682/18
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2018-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
10 квітня 2018 року м. Рівне №817/682/18
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Холод Т.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Рідченко М.В.,

відповідача: представник Карасюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України
визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
В С Т А Н О В И В:
02.03.2018 ОСОБА_1 звернувся в Рівненський окружний адміністративний суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 03.03.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

В рамках підготовчого засідання судом прийнято заяву про уточнення позовних вимог (арк.с.39), за змістом якої позивач, просив визнати прпотиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2017 по 14.02.2018 у розмірі 13126,30 грн.

Ухвалою від 30.03.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позовні вимоги в повному обсязі підтримані представником позивача, яка на обґрунтування позову зазначила, що Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України не вчасно виплатила позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, чим допустила протиправну бездіяльність, а тому просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України позов не визнав, подав відзив на позовну заяву (арк.с.23-27). Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що на виконання наказу командира військової частини начальником фінансово-економічного відділу головним бухгалтером було подано заявку на виплату компенсації за неотримане речове майно до Центрального управління речового забезпечення. Лише після того як вказані кошти надійшли на відповідний рахунок військової частин (довідка про зміни до кошторису на 2018 рік від 08.02.2018 №4, повідомлення до довідки про зміни до кошторису №4) остання, в свою чергу, перерахувала їх ОСОБА_1 . Таким чином, розрахунок військовою частиною НОМЕР_1 з виплати грошової компенсації за неотримане речове майно відбувся 14.02.2018, що підтверджується роздавальною відомістю від 12.02.2017 №27 та відомістю зарахування коштів на карткові рахунки працівників №27. Таким чином, військова частина НОМЕР_1 вжила всіх невідкладних заходів для проведення необхідних розрахунків з позивачем, та останній отримав передбачену законодавством грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна, що підтверджується доданими доказами, а отже, у військової частини НОМЕР_1 відсутня протиправна бездіяльність. Посилання позивача на Кодекс законів про працю України є помилковим, оскільки передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів щодо оплати праці не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо), що також зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці". Представник відповідача зазначила, що позивачем наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 29.12.2017 №296 про виключення старшого хіміка-регулювальника дорожньо-комендантської роти дорожньо-комендантського батальйону ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення без проведення з ним розрахунку грошової компенсації за неотримане речове майно позивачем при розгляді цієї справи не оскаржується та не оскаржувався раніше, а також те, що з рапортом (заявою) з приводу не виключення його зі списків особового складу частини ОСОБА_1 не звертався, таким чином позивач погодився на проведення з ним неповного розрахунку (в частині виплати компенсації за неотримане речове майно) при виключенні зі списків особового складу військової частини, що в свою чергу, виключає наявність вини військової частини. В позовній заяві ОСОБА_1 просить стягнути середній заробіток за невчасно проведений військовою частиною НОМЕР_1 розрахунок із компенсації вартості за неотримане речове майно. Однак, не виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію ст.2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. Таким чином, при звільненні ОСОБА_1 та проведенні необхідних розрахунків військова частина НОМЕР_1 діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством. А відтак, підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову повністю за безпідставністю вимог.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що звільнено його було 16.11.2017, зі списків особового складу військової частину його виключено 21.12.2017, а повний розрахунок з ним проведено 15.12.2018, а тому відповідач мав достатньо часу та можливостей провести повний розрахунок на день виключення його зі списків особового складу військової частини. На підставі викладено просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (арк.с.41-42).

Відповідач у запереченні на відповідь на відзив вказав, що командуванням військової частини НОМЕР_1 було прийнято рішення видати наказ на звільнення ОСОБА_1 16.11.2017 з метою завчасного витребування у забезпечувальних органів коштів для проведення з ним необхідних розрахунків. Так, останній на момент звільнення та виключення зі списків особового складе військової частини НОМЕР_1 був повністю забезпечений грошовим забезпеченням. В той же час, військова частина не могла і не повинна була подавати заявку на виплату грошової компенсації вартості за нестримане речове майно, оскільки, існує чіткий порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України грошової компенсації вартості за нестримане речове майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, відповідно до якої грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі командира військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Відповідно до вищенаведеного та беручи до уваги те, що рапорт на виплату грошової компенсації ОСОБА_1 було подано лише 19.12.2017, у військової частини НОМЕР_1 відсутня вина, так як одразу ж цього дня була організована робота на виконання даного прохання. На підставі викладеного, просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши учасників справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 22.12.2014.

Наказом начальника 107 центру дорожнього забезпечення від 16.11.2017 №16-РС ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за пп. "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) ч.6 ст.26, з урахуванням пп. "ї" п.1 ч.8 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 від 21.12.2017 №290 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу частини за усіх видів забезпечення. Також вказаним наказом, серед іншого, було передбачено виплатити позивачу грошове забезпечення за грудень 2017 року в повному обсязі та грошову компенсацію за 28 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2017 рік (арк.с.14).

Виплата позивачу грошового забезпечення підтверджується роздавальною відомістю та відомістю про зарахування коштів на карткові рахунки працівників (арк.с. 29, 30).

19.12.2017 ОСОБА_1 звернувся до Командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про виплату компенсації за недоотримане речове майно (арк.с.11).

Відповідно до довідки №39 від 19.12.2017 вартість речового майна, що належить до видачі солдату ОСОБА_1 складає 9010,34грн. (арк.с.12).

З наявних в матеріалах справи роздавальної відомості за компенсацію замість належних до видачі предметів речового майна за лютий 2018 року та довідки про розмір виплат старшому солдату ОСОБА_1 , звільненому 21.12.2017, у лютому 2018 році позивачу виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно в сумі 9010,34грн., згідно з роздавальною відомістю №27 від 14.02.2018 (арк.с.28, 35).

Вказані кошти отримані ОСОБА_1 15.02.2018, що підтверджується випискою за контрактом за період з 01.02.2018 по 23.02.2018 (арк.с.40).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо несвоєчасної виплати компенсації за неотримане речове майно протиправною позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, в якому також просив стягнути середній заробіток за час затримки здійснення даного розрахунку при звільненні.

Вирішуючи адміністративний позов по суті суд зазначає наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон №2232-XII).

Згідно з ч. 2 ст.24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Частиною 3 статті 24 Закону №2232-XII визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до пп."а" ч.6 ст.26 Закону №2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема, у зв`язку із закінченням строку контракту.

Підпунктом "ї" пункту 1 частини 8 статті 26 Закону №2232-XII встановлено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці, з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини, зокрема, які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.

Згідно з ч.9 ст.26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до п.34 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, контракт припиняється (розривається), зокрема, у день закінчення строку контракту.

Пунктом 210 вказаного Положення визначено, що звільнення військовослужбовців строкової військової служби проводиться на підставі указу Президента України та після видання наказу Міністра оборони України командиром військової частини, який має право видавати накази по стройовій частині. Під час дії особливого періоду звільнення військовослужбовців строкової військової служби здійснюється за підставами, визначеними частиною восьмою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до п.215 даного Положення грошове, продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців, які звільняються зі строкової військової служби, здійснюється відповідно до законодавства.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі (далі Закон №2011-XII).

Статтею 9 Закону №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (ч.1).

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до довідки за підписом Командира військової частини НОМЕР_1 розмір грошового забезпечення старшого солдата ОСОБА_1 за останні два календарних місяці служби, що передували звільненню (жовтень листопад 2017 року) складає: оклад за звання, посадовий оклад, надбавка за вислугу років 10%, надбавка за виконання особливо важливих завдань 50%, премія 630%, щомісячна додаткова грошова винагорода 60% (арк.с.13).

Згідно з роздавальною відомістю від 22.12.2017 позивачу виплачено за грудень 2017 року всі вищевказані складові грошового забезпечення та компенсацію за невикористану відпустку (арк.с.29).

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначає Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі Порядок №178).

Відповідно до п. 2 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Згідно з п.3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, звільнення з військової служби.

Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Згідно з п.7 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордон-служби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Як вже зазначалось, ОСОБА_1 написав рапорт про виплату грошової компенсації за недоотримане речове майно 19.12.2017.

Наказом Командира військової частини від 19.12.2017 №331 велено виплатити солдату ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у зв`язку зі звільненням з військової служби в розмірі 9010,34 грн. (арк.с.31-32).

У зв`язку із відсутністю бюджетних асигнувань у грудні 2017 році для виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно та закінченням бюджетного року, відповідачем було внесено зміни до кошторису на 2018 рік (арк.с.33-34).

Після надходження коштів на рахунки відповідача, у лютому 2018 року ОСОБА_1 було виплачено компенсацію за неотримане речове майно в сумі 9010,34 грн., що позивачем не заперечується (арк.с.35, 36).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що при нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно військова частина НОМЕР_1 діяла в межа та у спосіб визначений чинним законодавством України. Судом не встановлено ознак бездіяльності відповідача, а тому позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2017 по 14.02.2018 у розмірі 13126,30грн., то суд зазначає наступне.

Позивач посилається на ч.1 ст.117 КЗпП України якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, а її виплата здійснюється особі, звільненій з військової служби. Тобто підставою для нарахування такої компенсації є якраз факт припинення військової служби. Відповідно до цього, дані конкретні правовідносини між сторонами не є трудовими, а відтак і покликання позивача на ст.116-117 КЗпП України, в даному конкретному випадку, є безпідставним.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України, перевірив дії відповідача чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем дотримані повністю. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи, що відповідач звільнений від сплати судового збору, то підстави для застосування ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ,РНОКПП НОМЕР_2 ) в позові до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,- відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 13 квітня 2018 року.

Суддя Друзенко Н.В.