Справа № 826/3195/17
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2018-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3195/17 Головуючий у І інстанції - Аблов Є.В. Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Ісаєнко Ю.А.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Володковича Володимира Володимировича про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Володковича Володимира Володимировича, в якому просить зобов'язати відповідача провести у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності позивача на таке нерухоме майно: 5/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є паркувальним місцем для транспортного (плав.) засобу АДРЕСА_1; 6/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є приміщенням АДРЕСА_2 площею 45,1 кв.м та балкон літ. б 64 площею 10,5 кв.м; 5/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є приміщенням АДРЕСА_3, площею 41,1 кв.м та балкон літ. б 65 площею 9,0 кв.м.; 12/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є приміщенням № АДРЕСА_4, площею 92,1 кв.м та балкон літ. б 66 площею 23,3 кв.м. Свої вимоги обгрунтовує тим, що у відповідача були відсутні підстави для відмови у реєстрації права власності позивача на нерухоме майно, яке вона отримала за договором дарування від 10.09.2014 року, оскільки нею подано всі належним чином оформлені документи, передбачені чинним законодавством.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій вона просить суд скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її адміністративний позов повністю. Свої вимоги обгрунтовує тим, що, правова позиція суду першої інстанції, що звертаючись до суду з даними позовними вимогами, позивач, фактично, просить суд підмінити державного реєстратора, зобов'язавши його провести державну реєстрацію права власності, у той час, як це є дискреційними повноваженнями державного реєстратора, нівелює такий засіб правового захисту прав та інтересів громадянина як звернення до суду, гарантоване ст. 8 та 124 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що між ОСОБА_3, як Дарувальником, та ОСОБА_1, як Обдаровуваною, укладено Договір дарування від 10 вересня 2014 року (а.с. 16-18), відповідно до п. 2.1. якого, Дарувальник передав у власність Обдаровуваній, а Обдаровувана прийняла в дар: 5/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є паркувальним місцем для транспортного (плав.) засобу АДРЕСА_1; 6/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є приміщенням АДРЕСА_2 площею 45,1 кв.м та балкон літ. б 64 площею 10,5 кв.м; 5/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є приміщенням АДРЕСА_3, площею 41,1 кв.м та балкон літ. б 65 площею 9,0 кв.м.; 12/1000 часток об'єкту незавершеного будівництва, що є приміщенням № АДРЕСА_4, площею 92,1 кв.м та балкон літ. б 66 площею 23,3 кв.м (надалі - спірне майно).

30 листопада 2016 року позивач звернулася до ЦНАП із заявами про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з доданими до них документами на зазначені вище об'єкти нерухомого майна (а.с.19-26).

Рішеннями відповідача про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 05 грудня 2016 року №№32736146, 32736125, 32736134, 32736115 (а.с. 27-30) відмовлено у державній реєстрації права власності на спірне майно, оскільки договір дарування не відповідає вимогам частини другої ст. 719 Цивільного кодексу України, а саме: договір дарування нерухомого майна нотаріально не посвідчено.

Не погодившись з рішеннями відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що оскаржувані позивачем рішення відповідача прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, на думку суду першої інстанції, звертаючись до суду з даними позовними вимогами, позивач, фактично, просить суд підмінити державного реєстратора, зобов'язавши його провести державну реєстрацію права власності, хоча він, при цьому, законом наділений можливістю вибору на власний розсуд прийняти одне з декількох варіантів управлінських рішень та за умови дотримання встановленої законодавством процедури.

Колегія суддів апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з наступного.

Відповідно до частини першої ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV, в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, (надалі - Закон №1952-IV) дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. Державна реєстрація речових прав на об'єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об'єкта.

Згідно з п. 1 частини першої ст. 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Відповідно до п.1 частини третьої ст. 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою ст. 719 Цивільного кодексу України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно жо частини четвертої ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з частиною першою ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до п. 3 частини першої ст. 24 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Договір дарування від 10 вересня 2014 року, згідно якого позивачем прийнято в дар спірні об'єкти, не посвідчений нотаріально, у зв'язку з чим, підстави для державної реєстрації права власності за позивачем на зазначені вище об'єкти незавершеного будівництва відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що законні підстави для реєстрації права власності ОСОБА_1 на чотири об'єкти незавершеного будівництва, зазначені у договорі дарування від 10.09.2014 року, на підставі цього договору відсутні. У своїх рішеннях від 05.12.2016 року № 32736146, № 32736125, № 32736134 і № 32736115 державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Володкович В.В. обґрунтовано відмовив позивачеві у проведенні державної реєстрації права власності.

Крім того, стосовно визначеного позивачем способу захисту свого права, суд правильно вважає, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи N R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, виходячи з положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

З огляду на викладене, завдання, покладені на Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в тому числі щодо прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є його виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями), тобто втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржені позивачем рішення відповідача прийнято у межах повноважень і в спосіб, передбачений чинним законодавством, а отже, підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

Ю.А. Ісаєнко

Повний текст складено 24.04.2018 року.