Справа № 462/5861/17
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2018-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 рокуЛьвів№ 876/296/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів: Онишкевича Т.В., Попка Я.С.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 13 грудня 2017 року, ухвалену суддею Руміловою Н.М. у м. Львові у справі № 462/5861/17 за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до Залізничного відділу соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі, ОСОБА_2, ОСОБА_1 звернулися з позовом в суд до Залізничного відділу соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради та просили визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у поновленні житлової субсидії з 01.05.2017 року; зобовязати відповідача поновити житлову субсидію з 01.05.2017 року за адресою: м. Львів, вул. Широка, 73/55 та провести перерахунок житлової субсидії з 01.05.2017 року.

В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що 13.09.2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №735 «Про внесення змін до Положення про порядок призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива», якою внесено зміни до четвертого речення абзацу одинадцятого пункту 14 та передбачено, що нова субсидія призначається з дня закінчення попередньої за умови оскарження заборгованості в судовому порядку (в тому числі до винесення рішення судом). Вважає, що відповідачу були надані достатні докази оскарження до суду нарахованої заборгованості, а тому вважає неправомірною відмову відповідача у поновленні субсидії.

Ухвалою Залізничного районного суду міста Львова від 13 грудня 2017 року в задоволенні клопотання ОСОБА_2, ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено, а адміністративний позов залишено без руху.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій позивачі просять скасувати ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 13 грудня 2017 року та справу направити для продовження розгляду у суд першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянти вказують на те, що суду були надані достатні докази важкого майнового стану позивачів, а також те, що позивачами висувались спільні позовні вимоги, оскільки такі є спільними квартиронаймачами.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2018 року апеляційну скаргу було залишено без руху з підстав несплати судового збору.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 повторно залишено без руху та надано додатковий строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 повернуто скаржнику.

Таким чином апеляційному перегляду підлягає апеляційна скарга ОСОБА_1.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем у справі подано не було.

Оскільки учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не прибули, справу розглянуто у порядку письмового провадження згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з переліком осіб, які звільняються від сплати судового збору, зазначеного в статті 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі не є такими, що звільнені від сплати судового збору, а надана довідка про отримання матеріальної допомоги не є достатньою підставою для звільнення від сплати судового збору. Крім того, в позовній заяві висуваються вимоги, які стосуються ОСОБА_2, натомість ОСОБА_1І не заявив жодних позовних вимог.

Відповідно до статті 106 КАС України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення), у позовній заяві, серед іншого, зазначаються: зміст позовних вимог згідно з частинами четвертою і п'ятою статті 105 цього Кодексу і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів, - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази, а в разі неможливості - зазначає докази, які не може самостійно надати, із зазначенням причин неможливості подання таких доказів.

Аналізуючи зміст позовної заяви, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта, що позовні вимоги ОСОБА_1 мають бути розглянуті судом, так як ОСОБА_1 проживає в квартирі за адресою: м. Львів, вул. Широка, 73/35 та бажає отримати субсидію на оплату комунальних послуг за цією адресою.

Тим більше, оцінити те чи ОСОБА_1 є в даному випадку належним позивачем, суд першої інстанції може при розгляді справи по суті, проте аж ніяк не на етапі відкриття провадження у справі, де суд тільки перевіряє відповідність вимогам законодавства форми та змісту позовної заяви.

Згідно з частиною 3 статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України до позовної заяви додається також документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати.

Частиною 1 статті 108 КАС України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків. Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху невідкладно надсилається особі, що звернулася із позовною заявою.

Законом України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VІ врегульовано правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Статтею 4 вказаного Закону передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подана до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.1 п.3 ч. 2 ст. 4 вищезазначеного Закону за подання фізичною особою до адміністративного суду адміністративного позову сплачується судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 8 Закону передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Аналогічна норма міститься і в статті 88 Кодексу адміністративного судочинства України.

Неспроможність сплати судового збору, ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що отримує матеріальну допомогу малозабезпеченим сімям, яка у грудні 2017 року становила 277,52 грн. і є єдиним джерелом його доходу, і тому сплативши судовий збір в розмірі 640 грн. буде суттєво обмежений у достатності коштів на прожиття.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, останній виходить із того, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України» суд вказав, що положення стосовно сплати державного мита для подачі скарги та про забезпечення сторін у справі копіями цієї скарги слугує меті забезпечення належного адміністрування правосуддя. Сторони, яких це стосується, можуть резонно сподіватися що ці правила будуть реалізовуватись на практиці. Не дивлячись на це, такі правила чи їх застосування не повинно радикально позбавляти сторін у справі можливості скаржитись до суду.

Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У звязку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо) не є порушенням права на справедливий судовий захист. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992р.).

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає підставними доводи апелянта та погоджується з тим, що матеріальне становище ОСОБА_1 не дозволяє йому витратити значну частину коштів з матеріальної допомоги на сплату судового збору, що в свою чергу буде перешкодою в доступі до суду.

Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Таким чином, ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову, якою справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи.

Судові витрати понесені сторонами розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 320, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Залізничного районного суду міста Львова від 20 грудня 2017 року скасувати та прийняти постанову, якою справу №462/5861/17 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Залізничного відділу соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити дії щодо поновлення права на житлову субсидію направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її підписання, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуюча суддя Р.Б. Хобор

Судді Т.В. Онишкевич

ОСОБА_3

Повний текст складено та підписано 25.04.2018 року