Справа № 308/384/18
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2018-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 рокуЛьвів№876/2179/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді: Матковської З.М.,
суддів: Затолочного В.С., Шавеля Р.М.,
при секретарі судового засідання: Гнатик А.З.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 адвоката Бабинця Сергія Петровича на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 січня 2018 року у справі №308/384/18 (винесену головуючим суддею Деметрадзе Т.Р. проголошену о 15:34 год. у м. Ужгороді) за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до Громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 про затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів про реадмісію,-

В С Т А Н О В И В :

Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України звернулася в суд з позовом до громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичне місце перебування в Україні: АДРЕСА_1 , про затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11.01.2018 року громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , незаконно, поза пунктами пропуску перетнув державний кордон в складі групи осіб з України в Словацьку Республіку в районі прикордонного знаку №327, на ділянці відповідальності ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 », однак після незаконного перетину кордону був затриманий представниками прикордонної поліції Словацької Республіки і 12 січня 2018 року, в пункті пропуску «Павлово» Чопського прикордонного загону, на підставі ст. 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб переданий на територію України у встановленому угодою порядку під час проведення прикордонно-представницької зустрічі. У відповідача відсутні будь-які документи, що посвідчують особу та підтверджують законність його перебування на території України або дають право на виїзд за межі території України, передбачених п.п. 16-19 та 20 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Вказану особу було затримано відповідно до ст. 263 КУпАП.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 січня 2018 року позов задоволено. Затримано громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію строком на шість місяців.
Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. Зокрема доводи апелянта зводяться до того, що позивачем було порушено процедуру примусового видворення іноземця чи особи без громадянства, оскільки не було попередньо прийняте рішення про примусове повернення від якого б відповідач ухилявся. Крім цього, суд приймаючи рішення про примусове видворення з межі України громадянки В`єтнаму не врахував Закону України «Про ратифікацію Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки В`єнам про реадмісію громадян обох держав» від 03.09.2008 року, яким було ратифіковано Угоду між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам про реадмісію громадян обох держав. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне, що громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , потрапив на територію України незаконно, шляхом перетину поза пунктами пропуску державного кордону в складі групи осіб з України в Словацьку Республіку в районі прикордонного знаку №327, на ділянці відповідальності ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 », однак після незаконного перетину кордону був затриманий представниками прикордонної поліції Словацької Республіки і 12 січня 2018 року, в пункті пропуску «Павлово» Чопського прикордонного загону, на підставі ст.3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб переданий на територію України у встановленому угодою порядку під час проведення прикордонно-представницької зустрічі.
У відповідача документів, які посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України немає, перебуває на території України незаконно, українською мовою не володіє, родичів на території України, які б могли надати йому допомогу у поверненні до країни походження та достатніх коштів для повернення до країни походження або внесення застави не має.
Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін та наявними у справі письмовими доказами: копією протоколу про адміністративне затримання від 12.01.2018 року; даними протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 12.01.2018 року; даними акту приймання-передавання особи від 12.01.2018 року.
Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не має законних підстав для перебування на території України та існує ризик перешкоджання проведенню процедури її реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, оскільки в останньої відсутні документи, що дають право на виїзд з України.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 7 ст. 6 КАС України встановлено, що іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист в адміністративних справах, що і громадяни України.
Відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
З матеріалів справи колегіє суддів з`ясовано, що у відповідача були відсутні будь-які документи, які б посвідчували її особу, чи підтверджували законність перебування останньої на території України. Поряд з цим, у відповідача коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги та не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, відповідач, згідно відібраних пояснень, мала намір мігрувати в країни Європейського Союзу для пошуку кращих умов життя, а Україну розглядає як транзитну країну для подальшого незаконного потрапляння до країн західної Європи.
Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін та наявними у справі письмовими доказами, зокрема: копією протоколу про адміністративне затримання від 12 січня 2018 року; протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 12 січня 2018року; даними акту приймання-передавання особи від 12 січня 2018 року.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, перешкоджатиме проведенню процедури реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.
Водночас, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях у справах «Вітольд Літва проти Польщі» від 04 квітня 2000 року та «Рахімі проти Греції» від 05 квітня 2011 року зазначив, що затримання особи є таким серйозним запобіжним заходом, застосування якого є виправданим лише в ситуації, коли інші, менш жорсткі заходи, були розглянуті і визнані недостатніми для захисту індивідуальних чи суспільних інтересів, що могли б виправдати утримання особи під вартою. Позбавлення свободи повинно не тільки здійснюватись у відповідності до національного законодавства, але й повинно бути необхідним в конкретних обставинах.
Разом з тим, у п. 113 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» заява №22414/93, зазначено, що будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 п. 1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виправдано, тільки поки розглядається питання про висилку. Якщо ця процедура не здійснюється з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим відповідно до статті 5 п. 1 (f).
Вивчаючи матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що затримання іноземця у цьому випадку є виправданим заходом, з огляду на ті обставини, що відповідач, не маючи жодних документів, що дають право на перетин державного кордону не може у законний спосіб покинути територію України. Обґрунтованість такого заходу обумовлюється також і тим, що відповідач не володіє ані державною мовою, ані будь-якою іншою мовою спілкування, що поширена в межах України. Крім того, у відповідача відсутні будь-які кошти, а відтак така особа не здатна забезпечити себе житлом, харчуванням, можливістю пересування територією країни, а також користуватись у законний спосіб її транспортною мережею. Суд вважає, що перебування іноземця без засобів існування та можливості комунікування у незнайомому для нього середовищі може становити загрозу для його безпеки. Відтак, для усунення усіх негативних факторів та з метою забезпечення мінімальних та належних умов перебування іноземця, що без законних на те підстав перебуває на території країни, а також для забезпечення виконання процедури реадмісії та пов`язаних з нею формальностей, держава цілком обґрунтовано та виправдано, у цьому випадку, може застосувати такий захід як затримання іноземця.
Водночас, вивчаючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить висновку про їх не обґрунтованість, з огляду на те, що вони стосуються примусового повернення іноземця, однак предметом спору у цій справі є затримання іноземця. Представником відповідача не наведено жодного суттєвого доводу, який би спростовував висновки суду першої інстанції та доводив відсутність підстав для застосування затримання.
Покликання відповідача на те, що затримання не може бути застосоване з врахуванням норм Угоду між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам про реадмісію громадян обох держав від 25 вересня 2007 року, суд вважає суперечливим, оскільки дана Угода не передбачає необхідності прийняття судом рішення саме про видворення щодо громадян Соціалістичної Республіки В`єтнам, однак вона не позбавляє права національні органи клопотати про застування затримання іноземця для забезпечення такої реадмісії, в порядку встановленому Угодою.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Керуючись статтями 242, 243, 268, 286, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 адвоката Бабинця Сергія Петровича залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2018 року у справі №819/2194/17 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді В. С. Затолочний
Р. М. Шавель