Справа № 826/10943/16
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 березня 2018 року 11:15 № 826/10943/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Васильченко І.П., суддів: Вєкуа Н.Г., Федорчука А.Б. при секретарі судового засідання Ксендзові А.С. розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа:Національного банку України Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»
провизнання протиправними дій/бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,
за участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_1;

від відповідача: Сидоренко Р.В., Найда Т.І.;

від третьої особи: Косик С.І.

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 21 березня 2018 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Національного банку України, третя особа: АТ «Банк фінанси та Кредит», в якому просить, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог:

1. Прийняти рішення, яким визнати протиправною бездіяльність (або/та дії) Національного банку України щодо захисту інтересів вкладників та безпеки зберігання коштів на рахунках банку АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

2. Прийняти рішення, яким визнати протиправною бездіяльність (або/та дії) Національного банку України з 10 лютого 2015 року (строк закінчення і відмова повернення вкладу) по 17 вересня 2015 року (Закон «Про банки…» ст.76) щодо невживання негайних і рішучих дій, а також своєчасного застосування адекватних заходів впливу на банк АТ «Банк «Фінанси та Кредит» для запобігання банкрутству банка.

3. Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 витрати пов'язані з транспортними затратами в розмірі 195,39 грн.

4. Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 витрати пов'язані з правовою допомогою в сумі 1200,00 гривень.

5. Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 витрати пов'язані із друком та копіюванням матеріалів в сумі 87,75 гривень.

Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо незастосування невідкладних та рішучих дій, своєчасного застосування впливу на ситуацію, що склалася в Банку «Фінанси та Кредит», проведення невідкладних перевірок, інспектування і рейтингових оцінок, виходячи із змісту інтересів вкладників відповідно безпеки вкладів на рахунках банку.

В судому засіданні позивач пояснив, що може втратити всі валютні заощадження та кошти в сумі 73 690,70 гривень у зв'язку із невжиттям адекватних заходів впливу на банк АТ «Банк Фінанси та Кредит» для запобігання банкрутству банка.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні, оскільки вважає, що позивач не має адміністративної процесуальної дієздатності. Позивач не є особою, яка охоплюється наглядовою діяльністю Національного банку України, відповідно у нього відсутня адміністративна процесуальна дієздатність для оскарження бездіяльності Національного банку України.

При цьому, оскільки між позивачем та ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» встановлені правовідносини, які регулюються укладеним між ними договором банківського вкладу, у Національного банку України відсутні правові підстави для надання оцінки діям банку щодо виконання ним умов договору та втручання у його діяльність з питань, що не належать до компетенції Національного банку України. Застосування заходів впливу на банки є правом, а не обов'язком відповідача.

Представник третьої особи проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні, оскільки позивач отримав 06.11.2015 р. гарантовану суму в розмірі 79 759,81 грн. у відділенні Першого Українського Міжнародного банку, а залишок гарантованої суми в розмірі 120 240,19 грн. позивач не отримує з невідомих причин. Позивача було включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на суму 73 690,70 грн. в 4 чергу. Таким чином, відшкодування решти коштів позивачу буде здійснюватися у відповідності до процедури, яка передбачена Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Також вважає, що відповідачем було вжито всіх передбачених законом заходів, спрямованих га стабілізацію роботи АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та згодом по вжиття заходів, спрямованих на захист інтересів та прав вкладників та кредиторів.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

08.10.2013 р. позивач уклав договір-заяву № 7312/370-13 з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» в національній валюті на вкладний рахунок в сумі 20 500,00 грн.

10.10.2013 р. позивач уклав договір-заяву № 7377/370-13 з АТ «Банк Фінанси та Кредит» про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» в іноземній валюті на вкладний рахунок в сумі 1 120,00 євро.

Крім того, 05.02.2014 р. позивач укладав договір-заяву № 305835/1708/370-14АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про банківський строковий вклад (депозит) «Класик» строком на 370 днів в іноземній валюті.

14.11.2014 р. ОСОБА_1 уклав договір-заяву №305835/38593/370-14 з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» строком на 370 днів в іноземній валюті на вкладний рахунок № 2635.2.041154.004 у сумі 6535,24 доларів США на строк за 14.11.2014 р. по 19.11.2015 р.

22.01.2015 р. ОСОБА_1 уклав інший договір-заяву № 305835/5039/370-15 з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» строком на 370 днів в національній валюті.

Таким чином, на поточних рахунках позивача строкових банківських вкладів в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» знаходилися грошові кошти на загальну суму в національній валюті 60 500,00 грн., 2 369,72 євро і 6 535,24 дол. США з урахуванням відсотків за депозитними вкладами.

18.03.2015 р. позивач отримав відповідь від АТ «Банк «Фінанси та кредит» за № 897 про те, що відповідно до звернення позивача від 12.02.2015 р. та від 13.02.2015 р. позивач був запевнений про сумлінність і всебічність виконання вимог нормативно-правових актів Національного банку України.

19.03.2015 р. позивач звернувся до Голови правління АТ «Банк «Фінанси та Кредит», в якій просив банк розірвати всі вищевказані договори і повернути банківські вклади.

Постановою Правління НБУ № 612 від 17.09.2015 р. АТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 171 від 17.09.2015 р. розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на три місяці з 18.09.2015 р. по 17.12.2015 р.

Постановою Правління НБУ № 898 від 17.12.2015 р. банківську ліцензію відкликано, а банк вирішено ліквідувати.

Рішенням Виконавчої дирекції ФГВФО від 18.12.2015 р. № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» строком з 18.12.2015 р. по 17.12.2017 р. призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку - заступника начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявську Олену Степанівну.

Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 01.09.2016 р. № 1703 «Про зміну уповноваженої особи на ліквідацію та делегування повноважень ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та Кредит» відсторонено уповноважену особу Фонду на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявську О.С. з 04.09.2016 р., призначено уповноваженою особою Фонду та делеговані всі повноваження ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та Кредит», визначені статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», - провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Валендюка Владислава Сергійовича з 5 вересня 2016 року.

Вказані відомості є загальновідомими та містяться на офіційному веб-сайті Фонду.

Інформація про ліквідацію банку була розміщена 23.12.2015 р. на офіційному сайті Фонду за адресою: www.fg.gov.ua. Відомості про ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» опубліковано в газеті «Голос України» (№ 242 (6242)) від 23.12.2015 р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з кредиторськими вимогами про визнання позивача кредитором АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на суму 40 000,00 грн. та 6536,00 дол. США, які надійшли до банку 11.01.2016 р.

Позивача було включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на суму 73690,70 грн. в 4 чергу, що підтверджується Витягом від 15.05.2017 р. з Переліку (реєстру) вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит», акцептованих Уповноваженою особою Фонду.

Таким чином, відшкодування решти коштів позивачу буде здійснюватися у відповідності до процедури, яка передбачена Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Наведене дає підстави для суду дійти висновку, що АТ «Банк «Фінанси та Кредит» дотримано вимог законодавства в частині задоволення вимог позивача, як кредитора банку, в процесі ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дій та бездіяльності Національного банку України, суд зазначає наступне.

Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено загальні засади цивільного законодавства, серед яких є свобода договору.

Свобода договору за нормами ст. 627 Цивільного кодексу України передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правові основи взаємовідносин між Національним банком та банками визначені у Законі України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року N 679-XIV (надалі- Закон N 679-XIV) та Законі України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року N 2121-III (надалі- Закон N 2121-III).

Відповідно до статті 2 Закону N 679-XIV Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Положеннями ст. 4 Закону N 679-XIV та ст. 5 Закону N 2121-III передбачено, що банки є економічно незалежними та самостійними. Національний банк України не відповідає за зобов'язаннями банків, а банки не відповідають за зобов'язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст. 58 Закону N 2121-III банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

В силу положень ст. 55 Закону N 2121-III відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

До функцій Національного банку, які визначені статтями 6, 7 Закону N 679-XIV не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком.

Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов'язків або втручатися у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом (ст. 5 Закону N 2121-III).

Національний банк України не має права вимагати від банків виконання операцій та інших дій, не передбачених законами України та нормативними актами Національного банку (ст. 63 Закону N 679-XIV).

Згідно із ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Таким чином, правовідносини, які склалися між позивачем та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» регулюються укладеним між ними договором банківського вкладу.

Згідно з ч. 1 ст. 53 Закону N 679-XIV не допускається втручання органів державної влади та інших державних органів чи їх посадових та службових осіб, будь-яких юридичних чи фізичних осіб у виконання функцій і повноважень Національного банку, Ради Національного банку, Правління Національного банку чи службовців Національного банку інакше, як в межах, визначених Конституцією України та цим Законом.

Статтею 6 Закону N 679-XIV визначено, що відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України.

Національний банк у межах своїх повноважень сприяє фінансовій стабільності, в тому числі стабільності банківської системи за умови, що це не перешкоджає досягненню цілі, визначеної у частині другій цієї статті.

Положеннями ч. 1 ст. 55 названого Закону визначено, що головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.

Національний банк здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

Службовцям Національного банку забороняється розголошувати інформацію, що становить державну таємницю, банківську таємницю або іншу конфіденційну інформацію, яка стала відома їм у зв'язку з виконанням службових обов'язків, і в разі припинення роботи в Національному банку, крім випадків, передбачених законодавством України (ст. 66 цього ж Закону).

Відповідно до ст. 67 Закону N 679-XIV Національний банк з метою виконання регулятивних та наглядових функцій визначає форми звітності (у тому числі консолідованої), порядок її складання та подання до Національного банку, які є обов'язковими до виконання усіма суб'єктами господарювання, в тому числі:

1) для банків, розташованих на території України (резидентів і нерезидентів), банківських груп, учасників банківських груп та інших фінансових установ - для складання грошово-кредитної та фінансової статистики, статистики платіжного балансу, міжнародної інвестиційної позиції, зовнішнього боргу, банківської статистичної інформації;

2) усіх суб'єктів господарської діяльності (резидентів і нерезидентів) - для складання статистики платіжного балансу міжнародної інвестиційної позиції, зовнішнього боргу та здійснення валютного контролю.

Надана банками, небанківськими фінансовими установами та іншими суб'єктами підприємницької діяльності інформація розголошенню не підлягає, крім випадків, передбачених законодавством України.

Вимоги цієї статті не стосуються зведеної статистичної інформації, яка підлягає відкритому опублікуванню Національним банком.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону N 2121-III у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об'єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, застосування іноземними державами або міждержавними об'єднаннями або міжнародними організаціями санкцій до банків чи власників істотної участі у банках, що становлять загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать:

1) письмове застереження;

2) скликання загальних зборів учасників, ради банку, правління банку;

3) укладення письмової угоди з банком, за якою банк чи визначена угодою особа зобов'язується вжити заходів для усунення порушень, поліпшення фінансового стану банку, підвищення ефективності функціонування та/або адекватності системи управління ризиками тощо;

4) зупинення виплати дивідендів чи розподілу капіталу в будь-якій іншій формі;

5) встановлення для банку підвищених економічних нормативів;

6) підвищення резервів на покриття можливих збитків за кредитами та іншими активами;

7) обмеження, зупинення чи припинення здійснення окремих видів здійснюваних банком операцій, у тому числі операцій із пов'язаними з банком особами;

8) заборона надавати бланкові кредити;

9) накладення штрафів на:

банк відповідно до положень, затверджених Правлінням Національного банку України, але у розмірі не більш як 1 відсоток суми зареєстрованого статутного капіталу;

банк за невиконання вимог куратора банку у розмірі від двох тисяч до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

власників істотної участі у банку за невиконання прийнятих на себе зобов'язань про надання необхідної фінансової допомоги банку в рамках вжиття заходів з метою приведення діяльності проблемного банку у відповідність із вимогами законодавства у розмірі від п'яти тисяч до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

особу, яка набула або збільшила істотну участь у банку з порушенням вимог статті 34 цього Закону щодо порядку набуття або збільшення істотної участі у банку в розмірі до 10 відсотків:

номінальної вартості придбаних акцій (паїв) банку, якщо особа набула або збільшила пряму істотну участь у банку;

номінальної вартості акцій (паїв), які належать акціонеру (учаснику) банку, через якого особа набула або збільшила істотну участь у банку, якщо особа набула або збільшила опосередковану істотну участь у банку.

Виходячи із наведених положень слід дійти висновку, що застосування заходів впливу є саме правом, а не обов'язком банку, окрім випадків, передбачених ст. ст. 75, 76 Закону N 2121-III.

Статтею 74 Закону N 2121-III визначено порядок застосування заходів впливу.

Так, порядок застосування заходів впливу, встановлених статтею 73 цього Закону, визначається нормативно-правовими актами Національного банку України.

Таким нормативно-правовим актом Національного банку України, який визначає підстави і порядок застосування Національним банком України заходів впливу до банків за порушення вимог банківського законодавства України, а також здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, є Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 17.08.2014 № 346 (у редакції, що діяла на дату віднесення АТ «Банк «Фінанси і Кредит» до категорії неплатоспроможних) (далі - Положення № 346).

Так, відповідно до п. 3.1 гл. 3 р. І Положення № 346 Національний банк застосовує заходи впливу за порушення банками, їх відокремленими підрозділами, філіями іноземних банків, банківськими групами, відповідальними особами банківських груп, іншими учасниками банківських груп чи іншими особами, які є об'єктом перевірки Національного банку згідно із Законом про банки, банківського законодавства або здійснення ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або в разі застосування іноземних санкцій на підставі результатів (матеріалів):

- інспекційних перевірок діяльності банків;

- перевірок банків з питань дотримання вимог законодавства з питань фінансового моніторингу (виїзна перевірка, безвиїзний нагляд з питань фінансового моніторингу);

- безвиїзного банківського нагляду за діяльністю банків;

- аналізу дотримання банками вимог банківського законодавства з використанням статистичної звітності, щомісячних і щоденних балансів тощо;

- перевірок діяльності банків аудиторськими фірмами, які мають право відповідно до законодавства України на проведення аудиторських перевірок банків;

- перевірок дотримання банками валютного законодавства;

- контролю за усуненням банками виявлених у їх діяльності порушень, відповідністю ділової репутації керівників банків вимогам законодавства України;

- пропозицій куратора банку;

- що містять інформацію, отриману від відповідних органів інших держав, міждержавних об'єднань або міжнародних організацій, органів державної влади України, та/або офіційно опубліковану (оприлюднену, у тому числі шляхом розміщення на їх офіційних веб-сайтах) ними інформацію про застосування іноземних санкцій.

Таким чином, саме до повноважень Національного банку України належить визначення адекватності заходів впливу, що застосовуються ним до банків.

Згідно з п. 3.2 гл. 3 р. І Положення № 346 заходи впливу, що застосовуються Національним банком до банків, мають бути адекватними конкретним порушенням, які ними були допущені. Вибір адекватних заходів впливу, які застосовуються до банків відповідно до банківського законодавства та цього Положення, має здійснюватися з урахуванням характеру допущених банком порушень; причин, які зумовили виникнення виявлених порушень; загального фінансового стану банку; розміру можливих негативних наслідків для кредиторів і вкладників; інформації Фонду щодо порушення банками вимог, установленими Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 3.3 гл. 3 р. І Положення № 346 рішення про застосування заходу впливу до банку приймає Правління Національного банку, Комісія Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем, Комісія з питань нагляду та регулювання діяльності банків при територіальному управлінні Національного банку або уповноважена посадова особа Національного банку відповідно до цього Положення.

Так, з метою виникнення необхідності у посиленому контролі за діяльністю АТ «Банк «Фінанси і Кредит», захисту інтересів вкладників та кредиторів, Національним банком України було застосовано такий захід впливу, як віднесення банку до категорії проблемного.

Як вбачається зі змісту постанови Правління Національного банку України від 19.01.2015 р. № 34/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії проблемних» (далі -Постанова № 34/БТ) Національним банком України за результатами безвиїзного банківського нагляду за діяльністю Банку з використанням даних статистичної звітності було установлено, що діяльність ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» не відповідає вимогам банківського законодавства і нормативно- правових актів Національного банку України, а також встановлено здійснення банком ризикової діяльності, про що свідчать:

- порушення ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» вимог Положення про порядок формування та зберігання обов'язкових резервів для банків України та філій іноземних банків в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 16.03.2006 № 91 (далі - Положення № 91), у частині недотримання протягом восьми звітних періодів на кореспондентському рахунку в Національному банку України середньоарифметичної суми залишків коштів за звітний період у розмірі, який дорівнює або більший, ніж середньоарифметична сума обов'язкових резервів;

- здійснення Банком збиткової діяльності протягом останніх десяти місяців;

- зменшення обсягу високоліквідних активів;

- критично низьке значення залишку коштів Банку в Національному банку України; та інше.

- залежність від коштів фізичних осіб, оскільки їх вилучення може негативно вплинути на платоспроможність Банку та інше.

Вищенаведене свідчило про факт здійснення Банком ризикової діяльності, яка загрожувала інтересам вкладників і кредиторів Банку. Здійснення Банком ризикової діяльності згідно п. 12.2 Положення № 346 є підставою, за наявності якої, Національний банк України має право віднести Банк до категорії проблемних.

Таким чином, віднесення Банку до категорії проблемних було адекватним вчиненим порушенням і рівню загрози інтересам вкладників та інших кредиторів банку.

Враховуючи викладене та з метою захисту інтересів вкладників та кредиторів банку, вжиття заходів для приведення діяльності банку у відповідність до вимог банківського законодавства, відновлення його фінансового стану та усунення порушень, причин та умов, що призвели до його погіршення, відповідачем було застосовано захід впливу до АТ «Фінанси та кредит» у вигляді віднесення його до категорії проблемних.

Таким чином, на думку суду, застосування Національним банком України такого заходу впливу як віднесення АТ «Фінанси та Кредит» до категорії проблемних слід вважати належним, своєчасним та адекватним вчиненим банком порушенням та рівню загрози інтересам вкладників та інших кредиторів АТ «Фінанси і Кредит».

Що стосується застосування Національним банком заходу впливу такого як віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Критерії віднесення банку до категорії неплатоспроможних визначені у ч. 1 ст. 76 Закону N 2121-III, згідно якої Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі:

1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним;

2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України;

3) невиконання банком протягом п'яти робочих днів поспіль двох і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами та/або встановлення фактів невідображення в бухгалтерському обліку документів клієнтів банку, що не виконані банком у встановлений законодавством строк, після віднесення банку до категорії проблемних;

4) виявлення фактів здійснення банком після віднесення його до категорії проблемного операцій (крім нарахування відсотків за вкладами, отримання клієнтами банку заробітної плати, аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат), оформлення (переоформлення) договорів, внаслідок яких зобов'язання перед фізичними особами в межах гарантованої суми відшкодування збільшуються за рахунок зменшення зобов'язань перед фізичними особами, які перевищують гарантовану суму відшкодування, та/або зобов'язань перед фізичними особами, які не підпадають під гарантії Фонду гарантування фізичних осіб, та/або юридичними особами;

5) невиконання банком, віднесеним до категорії проблемного, розпорядження, рішення Національного банку України (у тому числі про застосування заходів впливу/санкцій) та/або вимоги Національного банку України щодо усунення порушень банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України протягом визначеного Національним банком України строку.

Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Національний банк України не здійснює банківський нагляд за банком у якому запроваджено тимчасову адміністрацію, здійснюється ліквідація, крім отримання звітності в установленому Національним банком України порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 75 вказаного Закону проблемний банк у строк до 180 днів зобов'язаний привести свою діяльність у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами безвиїзного банківського нагляду було встановлено, що АТ «Фінанси і Кредит» не привів свою діяльність у відповідність до вимог законодавства України, а тому Правлінням Національного банку України за результатами було прийнято постанову від 17.09.2015 р. № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» до категорії неплатоспроможних».

Згідно вищевказаної постанови АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було рекомендовано до 01.09.2015 р. подати до Національного банку України проект письмової угоди за якою банк зобов'язався вжити заходів для поліпшення фінансового стану банку, підвищення ефективності функціонування та адекватності системи управліннями ризиками, покращення якості кредитного портфеля з урахуванням обмеження обсягом, що склався на дату прийняття цієї постанови без урахування нарахованих доходів та обсягу зобов'язань з кредитування.

Однак, АТ «Банк «Фінанси і Кредит» 31 серпня 2015 року було подано проект письмової угоди, який не враховував положення Постанови № 532/БТ, що свідчило про формальний підхід банку до її складання.

Відповідачем листом від 10 вересня 2015 року надано зауваження з вимогою надати доопрацьовану письмову угоду до 11.09.2015 р.

Станом на 14.09.2015 р. доопрацьований проект письмової угоди банком не подано.

Також, результати безвиїзного нагляду з використанням статистичної звітності свідчили, що після прийняття Постанови № 532/БТ відбулося погіршення показників діяльності АТ «Банк «Фінанси і Кредит», про що свідчать: зменшення розміру нормативу достатності регуляторного капіталу до однієї третини від мінімального рівня; збільшення розміру поточних збитків.

Крім того, АТ «Банк «Фінанси і Кредит» продовжував порушувати вимоги Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні № 368 в частині дотримання нормативних значень обов'язкових економічних нормативів.

Також, акціонер АТ «Банк «Фінанси і Кредит» не забезпечив виконання гарантійних зобов'язань та заходів, передбачених Програмою фінансового оздоровлення.

Відповідно до ст. 77 Закону N 2121-III банк може бути ліквідований:

1) за рішенням власників банку;

2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно зі ст. 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом N 2121-III.

За пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Правління Національного банку України прийнято постанову від 17.12.2015 № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит».

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року (надалі - «Рекомендація R (80) 2»), під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи № Я (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів.)

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.

Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Таким чином, Національний банк України відповідно до законодавства наділений виключними повноваженнями самостійно визначати, зокрема, вид та адекватність застосованого заходу впливу виявленим порушенням, оскільки саме Національний банк як суб'єкт владних повноважень наділений правом та має об'єктивні можливості безпосередньо оцінювати показники діяльності банку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що прийняття рішень про застосування до банків заходів впливу за результатами здійснення банківського нагляду є виключним (дискреційним) повноваженням Національного банку.

Отже, позивачем не доведена та непідтверджена бездіяльність Національного банку України, що полягала у невжитті належних, своєчасних та адекватних заходів впливу при здійсненні банківського нагляду за АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в частині контролю за порушеннями законодавства у сфері банківської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи із положень ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог, оцінивши докази, які є у справі, та пояснення сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, відповідно судові витрати та витрати на правову допомогу, транспортні витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) відмовити повністю.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.П. Васильченко

Судді: Н.Г. Вєкуа

А.Б. Федорчук

Повний текст судового рішення складено та підписано 23.04.2018 р.