Справа № 826/6195/16
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2018-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

27 квітня 2018 року 08:10 № 826/6195/16
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Служби зовнішньої розвідки України

третя особа Військова частина НОМЕР_1

про визнання дій

протиправними

та зобов`язання

вчинити дії,

представники позивача Кравченко А.П.

учасників справи: відповідача ОСОБА_2

третьої особи - не прибув

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Служби зовнішньої розвідки України (надалі відповідач, СЗР), третя особа - Військова частина НОМЕР_1 , в якому просить суд:

визнати протиправними дії Служби зовнішньої розвідки України в частині відмови військовослужбовцю ОСОБА_1 (підполковник запасу Служби зовнішньої розвідки України (особистий номер У-326510), в здійсненні виплати одноразової допомоги при звільненні з військової служби за п/п. «в» п. 66 ( у зв`язку зі скороченням штатів) в запас, виплата якої передбачена пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», пунктом 5.4.1. Наказу Голови СЗР України від 28.02.2008 № 45 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 березня 2008 року за № 246/14937) «Про затвердження Інструкції про виплату грошового забезпечення військовослужбовцям Служби зовнішньої розвідки України»;

зобов`язати Службу зовнішньої розвідки України вчинити дії (виплатити) передбачені пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», пунктом 5.4.1. Наказу Голови СЗР України від 28.02.2008 № 45 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 березня 2008 року за № 246/14937) «Про затвердження Інструкції про виплату грошового забезпечення військовослужбовцям Служби зовнішньої розвідки України» в частині перерахування одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовця ОСОБА_1 шляхом зарахування на картковий рахунок № НОМЕР_2 МФО НОМЕР_3 , у філії AT «Укрексімбанк», м. Київ.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відмова органу владних повноважень, в особі Служби зовнішньої розвідки України м. Київ, посилання в листі вих. №5/2/1893/П від 04.03.2016 на Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо виплати одноразової грошової допомоги» за № 1241-VII від 06 травня 2014 року, що вступив в силу у порядку частини третьої статті 94 Конституції України з дня його опублікування (Голос України від 28.05.2014 № 101, Урядовий кур`єр від 28.05.2014 № 94), в здійсненні виплати одноразової допомоги при звільненні військовослужбовця за скороченням штатів, ОСОБА_1 (підполковник запасу Служби зовнішньої розвідки України (особистий номер У-326510), який перебував на військовій службі з 01 березня 1996 року по 08 травня 2014 року є протиправною незаконною дією, а також суперечить вимогам ч. 1 ст. 58, ч. 5 ст. 94 Конституції України, п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та чинному законодавству України.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив та вказав, що підстави для виплати одноразової грошової допомоги - відсутні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2016 (суддя Мазур А.С.) відкрито провадження в адміністративній справі № 826/6195/16.

Відповідно до розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справ від 10.10.2017 № 3896 справу передано на розгляд судді Пащенку К.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2017 (суддя Пащенко К.С.) судом прийнято справу до свого провадження та призначено до судового розгляду у судове засідання.

В судовому засіданні 05.04.2018 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Проти задоволення позову представник відповідача заперечив.

Водночас, представники сторін звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Не зважаючи на належне повідомлення про час та місце розгляду справи третя особа явку свого представника у судове засідання не забезпечила, з урахуванням чого адміністративна справа, відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, розглядається у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 з 01.03.1996 по 08.05.2014 проходив військову службу в органах державної безпеки України. Відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 звільнений в запас СБ України за пп. «в» п. 66 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.05.2014 №354-ос, виключений зі списків особового складу з 08 травня 2014 року. Вислуга років на 08 травня 2014 року складає: календарна - 18 років 02 місяці 07 днів; пільгова - немає; навчання у ВНЗ - 02 роки 04 місяці 18 днів; загальна - 20 років 05 місяців 25 днів. На військовому обліку перебуває в Головному управлінні СБ України у м. Києві та Київській області.

В лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся в інтересах ОСОБА_1 до СЗР з заявою б/н від 01.02.2016 в якій просив:

здійснити виплату усього належного грошового забезпечення ОСОБА_1 , 1973 року народження, звільненого в військової служби за п/п. «в» п. 66 (у зв`язку зі скороченням штатів) в запас та виключений зі списків особового складу з 08 травня 2014 року відповідно до Наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 354-ос від 08.05.2014 (в тому числі одноразова грошова допомога при звільненні зі служби) в повному обсязі на картковий рахунок № НОМЕР_2 МФО 380333, у філії AT «Укрексімбанк», м. Київ;

надати копії належним чином посвідчених документів, що стосуються підполковника запасу СБ України ОСОБА_1 , 1973 року народження, а саме: 1) Грошовий атестат військовослужбовця (Витяг); 2) Витяг з наказу про зарахування на військову службу; 3) Витяг з наказу про виведення у розпорядження у березні-квітні 2014 року; 4) Витяг з наказу про звільнення з військової служби та виключення з особового складу; 5) Витяг з медичної довідки Медичної комісії стану здоров`я на дату виключення зі списків особового складу, та/або Рапорту про відмову проходження медичної комісії при звільненні.

У відповідь на вказану заяву позивач отримав від відповідача лист-відповідь № 5/2/1893/П від 04.03.2016 в якому останній вказав, що можливості здійснити виплату одноразової грошової допомоги у СЗР немає. На вимоги позивача щодо надання документів відповідач вказав, що військовослужбовцям, звільненим з військової служби без права на пенсію, грошовий атестат на руки не видається. В частині надання документів перелічених в п. 5 заяви відповідач повідомив, що особову справу направлено до Управління СБУ у м. Києві, у зв`язку із чим встановити факти проходження медичної комісії на дату виключення зі списків особового складу, та/або рапорту про відмову проходження медичної комісії при звільненні не вбачається за можливе. До листа-відповіді долучено витяг з наказу № 293-ОС від 18.04.2014 та витяг з наказу № 354-ОС від 08.05.2014.

Позивач, вважаючи відмову відповідача щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовця протиправною, звернувся до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовців з військової служби визначено ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» у разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо виплати одноразової грошової допомоги» № 1241-VІІ від 06.05.2014 статтю 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" доповнено частиною восьмою такого змісту: "Дія цієї статті не поширюється на осіб, які станом на 16 березня 2014 року проходили службу на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, крім осіб, які в установленому порядку продовжили службу за межами тимчасово окупованої території України".

Крім того, пункт 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" доповнено абзацом восьмим такого змісту: "Одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, не виплачується військовослужбовцям, які станом на 16 березня 2014 року проходили службу на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя і в установленому порядку не продовжили її проходження за межами тимчасово окупованої території України".

Наведене свідчить, що підстави для виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення зі служби відсутні, якщо станом на 16 березня 2014 року військовослужбовець в установленому порядку не продовжив проходження служби за межами тимчасово окупованої території України.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, останній наказом Голови Служби зовнішньої розвідки України № 293/ОС з 03.04.2014 виведений у розпорядження Директора 5 Департаменту СЗР України.

Згідно п. 4.6 Інструкції про застосування окремих норм Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби зовнішньої розвідки України, затвердженої наказом Служби зовнішньої розвідки України № 75 від 28.03.2012 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.04.2012 за № 592/20905) начальники зобов`язані організовувати службову діяльність військовослужбовців, зарахованих у їх розпорядження (пункт 44 Положення), та здійснювати контроль за нею відповідно до вимог військових статутів Збройних Сил України, Положення та інших нормативно-правових актів.

Рішенням начальника на військовослужбовця, зарахованого у його розпорядження, або іншого прямого начальника може покладатися виконання окремих обов`язків (завдань).

Звільнення військовослужбовця з посади та зарахування його в розпорядження відповідного начальника здійснюється не раніше дня видання наказу про таке звільнення з посади та зарахування в розпорядження.

Відповідно до пп. «в» п. 39 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби зовнішньої розвідки України, затвердженого Указом Президента України від 17.07.2006 № 619/2006, переміщення по службі військовослужбовців здійснюється, як правило, без зарахування в розпорядження відповідних начальників. Призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних начальників, здійснюється у можливо короткий строк, але не пізніше ніж у строки, визначені пунктом 44-1. У виняткових випадках ці строки може бути продовжено Головою Служби зовнішньої розвідки України, але не більш як на два місяці.

Відповідно до п. 44 даного Положення зарахування військовослужбовців у розпорядження відповідних начальників означає, що вони проходять військову службу не на військових посадах.

Військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження відповідних начальників наказами по особовому складу тих начальників, які мають право призначення на ці посади.

Пунктом 44-1 зазначеного Положення передбачено, що зарахування військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України у розпорядження відповідних начальників допускається: у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів - на строк до 3 місяців.

Після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні відповідного начальника, а також у разі відсутності підстав для дальшого перебування у розпорядженні він призначається на посаду або в установленому порядку звільняється з військової служби.

Як зазначає позивач, на початку квітня 2014 року він за викликом керівництва прибув до м. Києва (5 департамент СЗР України) та подав рапорт на звільнення (на пенсію) з військової служби у СЗР України у зв`язку зі скороченням штатів.

Наказом Голови Служби зовнішньої розвідки України № 354-ОС від 08.05.2014 позивача звільнено з військової служби за пп. «в» п. 66 (у зв`язку зі скороченням штатів) в запас, виключено зі списків особового складу з 08.05.2014.

Зазначене свідчить, що позивач станом на 16 березня 2014 року проходив службу на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя та в установленому порядку не продовжив службу за межами тимчасово окупованої території України.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо виплати одноразової грошової допомоги» були відсутні, оскільки за межами тимчасово окупованої території України позивач службу не продовжив.

Що стосується доводів позивача про набрання чинності і застосування положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо виплати одноразової грошової допомоги», слід зазначити, що закон був прийнятий 06.05.2014 та набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а саме 29.05.2014.

За загальновизнаним принципом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Цей принцип закріплений частиною першою статті 58 Конституції України.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), зокрема, вказав, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі.

Разом з тим, у цьому ж рішенні міститься положення, що надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Враховуючи, що така вказівка та умова прямо передбачена Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо виплати одноразової грошової допомоги», незважаючи на те, що сам закон набрав чинності 29.05.2014, суд дійшов висновку, що його положення застосовуються до визначеного цим законом кола осіб, а саме, - до військовослужбовців, які станом на 16 березня 2014 року проходили службу на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя і в установленому порядку не продовжили її проходження за межами тимчасово окупованої території України.

Вказані висновки спростовують доводи позивача у частині неможливості застосування положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо виплати одноразової грошової допомоги».

За таких обставин, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання дій Служби зовнішньої розвідки України протиправними, оскільки відмовляючи в здійсненні виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та на виконання норм чинного законодавства.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії суд звертає увагу, що статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.122004 №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших; засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Тому, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому захист прав, свобод та інтересів є похідним, тобто передбачає наявність установленого судом факту їх порушення.

З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані права, свободи чи інтереси такої особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Позивач не довів тих обставин, на яких ґрунтуються його вимоги. Відповідач, в свою чергу, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності своїх дій виконав у повному обсязі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що суд прийшов до висновку про правомірність відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, суд зауважує на відсутність підстав для задоволення похідної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити таку виплату.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72 77, 241 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Суддя К.С. Пащенко