Справа № 296/5885/17
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2018-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Справа № 296/5885/17
ПОСТАНОВА
іменем України
"24" квітня 2018 р. м. Житомир

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Іваненко Т.В.
суддів: Кузьменко Л.В.
Франовської К.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Корольовського районного суду м. Житомира від "28" листопада 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії , -
суддя в 1-й інстанції - Сингаївський О.П.,
час ухвалення постанови - 28.11.2017
місце ухвалення постанови - м. Житомир,
дата складання повного тексту судового рішення - не зазначено,-

ВСТАНОВИВ:
В липні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:
- визнати протиправним і скасувати пункт 42 рішення про відмову йому у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому інвалідності 2 групи, з 29.11.2016 року внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, оформлене протоколом засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 07.04.2017 року № 35.
- зобов`язати Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, як інваліду 2 групи, інвалідність якого настала внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, на дату встановлення інвалідності, а саме 29.11.2016 року, відповідно до Порядку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. N 975, з урахуванням того, що ним було подано до заяви до Житомирського ОМВК від 05.01.2017 року повний перелік документів передбачений законодавством, що підтверджує його безумовне право на отримання одноразової грошової допомоги.
В обґрунтування позову зазначав про безпідставність відмови відповідача у виплаті йому одноразової грошової допомоги. Зазначив, що в період з листопада 1968 по січень 1969 року виконував службові обов`язки на території Чеської РСР та приймав участь в бойових діях в складі військової частини польова пошта НОМЕР_1 . 21.12.2016 року Житомирською обласною медико-соціальною експертною комісією № 2, йому первинно встановлено другу групу інвалідності, довічно з 29.11.2016 року, яка настала внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії. Оскільки він отримав захворювання, яке спричинило інвалідність саме в період проходження та виконання обов`язків військової служби, відтак він має право на отримання одноразової грошової допомоги, та яку йому має виплатити саме Міністерство оборони України.

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 28.11.2017 позов ОСОБА_2 до Міністерства оборони України за участі ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.
Визнано протиправним і скасовано пункт 42 рішення про відмову ОСОБА_2 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи, з 29.11.2016 року внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, оформлене протоколом засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 07.04.2017 року № 35.
Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути, призначити та виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, як інваліду 2 групи, інвалідність якого настала внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, на дату встановлення інвалідності, а саме 29.11.2016 року, відповідно до Порядку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. N 975.
Стягнуто з Міністерства оборони України до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити. В апеляційній скарзі зазначив, що справа в порушення вимог КАС України розглянута суддею одноособово; своїм рішенням, задовольняючи позов щодо зобов`язання Міністерства оборони України вчинити дії, суд першої інстанції втрутився в дискреційні повноваження відповідача. Також суд не врахував, що позивач був звільнений зі служби з МВС СРСР, а не зі Збройних Сил України.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу відповідача не подавав.

Сторони та третя особа в судове засідання не з`явились. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином.
Суд розглядає справу в порядку письмового провадження у відповідності до приписів п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Переглянувши судове рішення, доводи апеляційної скарги, розглянувши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 в період з листопада 1968 року по січень 1969 року проходив військову службу в складі військової частини польова пошта НОМЕР_1 на території Чеської РСР та приймав участь у бойових діях.
Рішенням Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України від 24.11.2016 року № 4829 встановлено, що захворювання ОСОБА_2 , 1948 року народження, ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
21.12.2016 Житомирською обласною медико-соціальною комісією №2 позивачу з 29.11.2016 була встановлена друга група інвалідності, яка настала внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
05.01.2017 року позивач звернувся до військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_3 з відповідною заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням з 29.11.2016 року другої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби та надав копії необхідних документів, які були скеровані до Міністерства оборони України.
Рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 07.04.2017 року № 35, позивачу було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом держаної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби, а отже рекомендовано звернутись до Міністерства внутрішніх справ України.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся з позовом до суду.

Суд першої інстанції задовольнив позов. Суд вважав, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги з встановленням йому 2-ї групи інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, а не із проходженням служби в органах внутрішніх справ. Саме з зазначених обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для призначення та виплати одноразової грошової допомоги позивачу по лінії органів внутрішніх справ.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Згідно ст. 17 Конституції України передбачено забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до статті 41 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобо"вязаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-XІІ.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом № 2011-ХІІ.
При цьому згідно ст. 1 Закону N 2011-ХІІ на час виникнення правовідносин соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Пунктом 4 ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Враховуючи приписи зазначених норм Закону, право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності.
Отже, виходячи з буквального тлумачення ст. 16 Закону № 2011-ХІІ право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження, оскільки застосування зазначеної статті пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності, внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.
Таку позицію висловив і Верховний Суд, зокрема у постанові від 22.03.2018, справа №288/349/17.
В свою чергу, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції відповідно Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850, виплачується особам, у яких право на отримання такої допомоги виникло з дати набрання чинності Закону України від 13 лютого 2015 року "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції", тобто з 12 березня 2015 року.
Відповідно до підпункту 2 пункту 3 зазначеного вище Порядку одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце у період проходження служби в органах внутрішніх справ.
Судом встановлено, що позивач у період з листопада 1968 року по січень 1969 року проходив військову службу на території Чеської РСР та приймав участь у бойових діях.
Даний факт підтверджується військовим квитком позивача серії НОМЕР_2 , копією довідки Житомирського об`єднаного міського військового комісаріату від 13.10.1999 року, та не оспорюється відповідачем.
Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України від 24.11.2016 року № 4829 встановлено, що захворювання ОСОБА_2 , ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
З довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААА №901322 вбачається, що позивачу призначено 2-у групу інвалідності, яка настала внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Позивач також зазначив, що він під час проходження служби в органах внутрішніх справ участі в бойових діях не приймав, травм, поранень і контузій не отримував.

Оскільки позивач, визнаний інвалідом другої групи з 29.11.2016 року, захворювання якого, ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, а не із проходженням служби в органах внутрішніх справ, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дія зазначеного вище Порядку та постанови на зазначений випадок не поширюється, а тому суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для призначення та виплати одноразової грошової допомоги по лінії органів внутрішніх справ. Департамент фінансів Міністерства оборони протиправно відмовив позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги. Таким чином, п. 42 рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні позивачу грошової допомоги від 07.04.2017 року є протиправним.
Враховуючи, що Міністерство оборони України, як адміністративний орган, уже скористався своїм дискреційним повноваженням та прийняв рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу, суд першої інстанції, правомірно застосував ст. 11 КАС України (в редакції до 15.12.2017), вийшов за межі позовних вимог, та дійшов правильного висновку про те, що єдиним ефективним та адекватним наявним обставинам способом захисту прав позивача буде зобов`язання відповідача розглянути, нарахувати та виплатити зазначену допомогу.
При цьому суд врахував рішення Конституційний суд України від 30 січня 2003 року №3 рп/203 та статтю 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод (Право на ефективний засіб юридичного захисту) щодо право особи на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Посилання відповідача на статтю 24 КАС України, згідно з якою адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність міністерства, розглядаються в окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів, є необґрунтованими, оскільки ця стаття передбачає випадки, коли адміністративне судочинство здійснюється колегією суддів, та не визначає правила предметної підсудності адміністративних справ, які наведені у статті 18 КАС України (в редакції до 15.12.2017).
Даний спір правильно розглянутий місцевим загальним судом як адміністративним за правилами предметної підсудності, що діяли на час розгляду справи.
Зазначена позиція узгоджується з позицією ВАСУ від 06 липня 2017 року у справі № 760/11961/16-а (К/800/35936/16).
Відповідно до 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність прийнятого судового рішення. Постанову прийнято судом першої інстанції з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, постанову Корольовського районного суду м. Житомира від "28" листопада 2017 р. без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.В. Іваненко

судді: Л.В. Кузьменко

К.С. Франовська

Повне судове рішення складено "24" квітня 2018 р.