Справа № 802/74/15-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 квітня 2018 року

Київ

справа №802/74/15-а

адміністративне провадження №К/9901/13775/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Смоковича М.І.,

суддів Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (далі - Управління МВС), в якому з урахуванням уточнень просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невидання наказу про допуск ОСОБА_1 з 5 грудня 2005 року до роботи з державною таємницею та встановлення йому з 5 грудня 2005 року щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15 % посадового окладу;

зобов'язати Управління МВС внести до грошового атестата ОСОБА_1 щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 5 грудня 2005 року по травень 2007 року в розмірі 15% його посадового окладу, провести розрахунок грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні з урахуванням даної надбавки та видати позивачу довідку про додаткові види грошового забезпечення за 2005-2007 роки із урахуванням 15% надбавки від його посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у період з 5 грудня 2005 року по травень 2007 року;

стягнути з Управління МВС на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 5 грудня 2005 року по травень 2007 року у розмірі 628,58 грн. з урахуванням індексу інфляції та витрати на правову допомогу у розмірі 3500 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що посада, яку обіймає позивач з 5 грудня 2005 року, за функціональними обов'язками передбачає необхідність роботи з секретною інформацією. До 5 грудня 2005 року позивач, з огляду на займану посаду, мав допуск до роботи з інформацією, що має ступінь секретності «цілком таємно» і «таємно» за формою № 2 на підставі наказу Управління МВС від 12 липня 2000 року №247, відповідно отримував надбавку за роботу в умовах режимних обмежень. Після переведення ОСОБА_1 згідно з наказом Управління МВС від 5 грудня 2005 року № 132о/с на посаду оперуповноваженого відділення боротьби зі злочинністю в кредитно-фінансовій та банківській системах, сфері зовнішньоекономічної діяльності відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю Управління МВС виплату надбавки за роботу в умовах режимних обмежень припинено, у зв'язку з чим заявлено цей позов.

Вінницький окружний адміністративний суд постановою від 17 лютого 2015 року відмовив у задоволенні позовних вимог.

Вінницький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 24 березня 2015 року залишив постанову суду першої інстанції без змін.

При прийнятті рішень суди першої та апеляційної інстанцій, з посиланням на положення статті 30 Закону України від 21 січня 1994 року № 3855-ХІІ «Про державну таємницю» (далі - Закон № 3855-ХІІ), пункт 2 Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 414 (далі - Положення) зазначили, що посада, яку займав позивач, передбачає роботу в умовах режимних обмежень та відповідно 15% надбавку за формою № 2. Водночас з посиланням на пункт 5 Положення, пункти 3, 35, 59 Методичних рекомендацій «Про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та умов оплати праці працівників, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу» затверджених наказом Міністра внутрішніх справ України від 30 червня 2005 року (далі - Рекомендації) суди визнали, що надбавка працівникам внутрішніх органів за роботу в умовах режимних обмежень встановлюється виключно за наказом керівника органу внутрішніх справ у разі, якщо існують докази роботи таких працівників з відомостями, що становлять державну таємницю під час виконання своїх обов'язків. Крім того, суди зазначили, що встановлення надбавки є повноваженням керівника органів внутрішніх справ, а не його обов'язком.

На думку судів попередніх інстанцій, наявність одного лише допуску та доступу до роботи з інформацією, що має ступіть «цілком таємно» і «таємно» за формою № 2 не є підставою для включення до грошового забезпечення надбавки до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень, а оскільки позивач не надав достатніх доказів на підтвердження того, що він працював протягом останніх 24 місяців перед звільненням з таємними документами, підстав для виплати йому 15% надбавки відповідно до пункту 2 Положення немає.

Зазначені рішення судів першої та апеляційної інстанції ОСОБА_1 оскаржив в касаційному порядку.

Ухвалою від 15 грудня 2015 року Вищий адміністративний суд України залишив без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2015 року - без змін.

Як і суди попередніх інстанцій, касаційний суд погодився з тим, що наявність у позивача допуску та доступу до роботи з інформацією, що має ступіть «цілком таємно» і «таємно» за формою №2, не є підставою для включення до його грошового забезпечення надбавки за роботу з таємними документами, позаяк умовою для виплати такої надбавки є постійна робота з інформацією, що має обмежений доступ. У зв'язку з цим узагальнив, що оскільки позивач протягом останніх 24 місяців перед звільненням не отримував надбавки за роботу з таємними документами, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову є правильними.

ОСОБА_1 не погодився з таким рішенням Вищого адміністративного суду України і подав заяву про його перегляд з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

На думку заявника, неоднаковість у правозастосуванні підтверджується ухвалами Вищого адміністративного суду України від 3 лютого 2009 року, від 14 листопада 2013 року, від 6 березня 2014 року (№№ К-16687/07, К/9991/9153/12, К/9991/5539/11 відповідно), у яких касаційний суд за схожих обставин дійшов іншого, і, на переконання заявника, правильного правозастосовного висновку про те, що ненадання допуску до державної таємниці та компенсації за роботу в умовах режимних обмежень, при фактичному виконанні посадових обов'язків, які передбачають роботу з державною таємницею, є порушенням вимог статті 30 Закону № 3855-ХІІ та пункту 2 Положення.

У своїй заяві ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2015 року і направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

В ухвалі від 3 лютого 2009 року (№К-16687/07), наданій для порівняння, Вищий адміністративний суд України зазначив про таке. За наказом начальника Державної податкової інспекції м. Маріуполя від 29 травня 1998 року № 62 позивачу оформлено допуск до державної таємниці за третьою формою, відібрано відповідне зобов'язання з певними обмеженнями прав та за поданням начальника спеціальної частини режимно-таємного відділу включено до переліку осіб, які мають право надавати носіям інформації гриф секретності. Суди першої та апеляційної інстанцій послалися на ці обставини і дійшли слушного висновку, що позивач має право на отримання надбавки за роботу з секретними документами.

Правозастосовний висновок, якого дійшов касаційний суд в тій справі відрізняється від того, що його висловив цей суд в ухвалі від 15 грудня 2015 року, про перегляд якої подано заяву. Проте така відмінність зумовлена різними фактичними обставинами справ та відповідними їм правовідносинами, що своєю чергою унеможливлює їх порівняння на предмет виявлення неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права.

В іншій наданій для порівняння ухвалі від 14 листопада 2013 року (№К/9991/9153/12) Вищий адміністративний суд України з посиланням на норми статей 27, 30 Закону №3855-ХІІ, пункту 2 Положення, а також на пункт 3 Рекомендацій, висловив судження, що встановлення надбавок за роботу в умовах режимних обмежень є обов'язком, а не правом Державної податкової адміністрації України (відповідача у справі). Тут потрібно зауважити, що спір у цій справі виник у зв'язку з невиплатою відповідачем надбавки за роботу в умовах режимних обмежень працівникові, якому на підставі наказу керівника відомства, в якому він працює, надано допуск до державної таємниці за формою № 2.

Ще в одній порівнюваній ухвалі від 6 березня 2014 року (№К/9991/5539/11) Вищий адміністративний суд України зазначив, що за попереднім місцем служби позивачу надано допуск до роботи з цілком таємними документами та встановлено надбавку до посадового окладу за роботу у мовах режимних обмежень у розмір 15%. Згідно з функціональними обов'язками позивач працював з відомостями у сфері охорони правопорядку, які мали обмежений порядок розкриття, відносились до державної таємниці. Відтак касаційний суд констатував, що відповідач, не надавши позивачу допуску до державної таємниці та не встановивши йому компенсації за роботу в умовах режимних обмежень, при фактичному виконанні обов'язків, пов'язаних з доступом до державної таємниці, порушив вимоги Закону № 3855-ХІІ та Положення.

З урахуванням наведених у заяві доводів, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах статті 30 Закону 3855-ХІІ та пунктів 2, 5 Положення (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин).

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні касаційним судом вищезгаданих норм матеріального права, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду виходить з такого.

У справі, в якій постановлено оскаржене рішення, встановлено, що ОСОБА_1 з листопада 1992 року до червня 2007 року перебував на службі в органах внутрішніх справ України.

Відповідно до наказу Управління МВС №132о/с від 5 грудня 2005 року ОСОБА_1 призначено на посаду оперуповноваженого відділення боротьби зі злочинністю в кредитно-фінансовій та банківській системах, сфері зовнішньоекономічної діяльності відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю Управління МВС.

Суди попередніх інстанцій встановили, що названа посада передбачає необхідність роботи із секретною інформацією.

Судячи зі змісту оскаржених судових рішень, доступ до роботи з інформацією, що має ступіть «цілком таємно» і «таємно» за формою № 2 у позивача був.

Так, на підставі довідки Головного управлінням МВС України у Вінницькій області №3/4367 від 12 жовтня 2010 року суди попередніх інстанцій з'ясували, що позивач з 2000 року працював в управлінні Державної служби боротьби з економічною злочинністю Управління МВС та в його провадженні були оперативні обліки і таємна документація.

Відповідно до листа Управління МВС №1/К-193 від 20 вересня 2007 року посада оперуповноваженого відділення боротьби з економічною злочинністю в кредитно-фінансовій та банківській системах, сфері зовнішньоекономічної діяльності відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю Управління МВС, на яку позивач призначений згідно з наказом №132/ос від 5 грудня 2005 року, передбачає необхідність роботи із секретною інформацією та наявність форми допуску №2 згідно з номенклатурою посад, а також відсоткову надбавку за формою №2 у розмірі 15 %.

Утім, як висновується зі змісту позовних вимог, відповідач, після того як ОСОБА_1 з 5 грудня 2005 року призначено на зазначену посаду, не оформив йому у встановленому порядку допуску до державної таємниці й не видав наказу про виплату надбавки за роботу в умовах режимних обмежень.

У цій справі суди, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходили з того, що на дату вирішення цієї справи ОСОБА_1 не надав достатніх доказів, які б свідчили про те, що він працював протягом останніх 24 місяців перед звільненням з таємними документами, за що мав би отримувати 15% надбавку до посадового окладу.

Такий висновок судів ґрунтується на тому, що позивач фактично не отримував надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, передбаченої пунктом 2 Положення.

Відсутність виплати позивачеві цієї надбавки суди першої та апеляційної інстанції встановили на підставі: грошового атестату № 60 від 30 липня 2007 року, відповідно до якого на момент звільнення позивач надбавки за роботу з таємною документацією не отримував, а згоду з призначеними йому видами нарахування посвідчив особистим підписом; рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 липня 2010 року у цивільній справі №2-2582/10 (яке набрало законної сили), яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про зобов'язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області включити до його грошового забезпечення 15% надбавку до посадового окладу за роботу з секретною інформацією та зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області перерахувати його пенсію з дня її призначення з урахуванням 15% надбавки до посадового окладу за роботу з секретною інформацією з тих мотивів, що протягом останніх 24 місяців перед звільненням позивач не отримував надбавки за роботу з таємними документами і доказів на підтвердження роботи з інформацією, що має обмежений доступ, не надав. Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 липня 2010 року у цивільній справі №2-2582/10 суди попередніх інстанцій з посиланням на положення статті 72 КАС (у попередній редакції) розцінили як таке, що містить встановлені цим судом обставини, які не потребують доведення при розгляд цієї адміністративної справи.

Отож, встановивши відсутність виплати ОСОБА_1 надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі, встановленому пунктом 2 Положення, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо невидання наказів про допуск до державної таємниці та про виплату щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень з 5 грудня 2006 року по травень 2007 року, а також про стягнення заборгованості з її виплати і про включення її до грошового атестату та довідки про додаткові види грошового забезпечення за 2005-2007 роки. Вищий адміністративний суд України, залишаючи без змін рішення судів в цій справі, з такими їхніми висновками погодився.

Отже, у межах заявленого неоднакового правозастосування суду належить дослідити, чи має право особа, яка перебуває на посаді, діяльність та функціональні обов'язки якої вимагає доступу до державної таємниці, на отримання надбавки до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень відповідно до статті 30 Закону № 3855-ХІІ та пунктів 2, 5 Положення.

В аспекті заявлених вимог, з огляду на фактичні обставини, установлені судами, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини, пов'язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України регулює Закон № 3855-ХІІ (тут його положення наводитимуться у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин).

Відповідно до частини першої статті 23 Закону № 3855-ХІІ залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці: форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «особливої важливості», «цілком таємно» та «таємно»; форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «цілком таємно» та «таємно»; форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності «таємно», а також такі терміни дії допусків: для форми 1 - 5 років; для форми 2 - 10 років; для форми 3 - 15 років.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону № 3855-ХІІ допуск до державної таємниці із ступенями секретності «особливої важливості», «цілком таємно» та «таємно» надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-дослідної діяльності або навчання, наказом чи письмовим розпорядженням керівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи або організації, де працює, перебуває на службі чи навчається громадянин.

Відповідно до частини четвертої статті 22 Закону № 3855-ХІІ допуск до державної таємниці керівникові органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації надається наказом чи письмовим розпорядженням посадової особи, що призначає його на посаду, а у разі, коли орган державної влади, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація не підпорядкована іншому органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємству, установі, організації або не належить до сфери їх управління, допуск до державної таємниці надається зазначеному керівникові наказом чи письмовим розпорядженням керівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, яка є замовником робіт, пов'язаних з державною таємницею. Керівникам центральних органів виконавчої влади, які призначаються на посаду Кабінетом Міністрів України, допуск до державної таємниці надається розпорядженням Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частини сьомої статті 22 Закону № 3855-ХІІ надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв'язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов'язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв'язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3855-ХІІ переоформлення громадянам допуску до державної таємниці здійснюється: у разі закінчення терміну дії допуску до державної таємниці за необхідності подальшої роботи з секретною інформацією; у разі потреби підвищення громадянину форми допуску за необхідності роботи з секретною інформацією вищого ступеня секретності; у разі необхідності проведення додаткової перевірки, пов'язаної з можливим виникненням обставин, передбачених пунктами 2 і 4 частини першої та частиною другою статті 23 цього Закону.

Відповідно до частини другої цієї статті скасування раніше наданого допуску до державної таємниці можливе у разі виникнення або виявлення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, а також після припинення громадянином діяльності, у зв'язку з якою йому було надано допуск, втрати громадянства України чи визнання його недієздатним.

Згідно з частиною п'ятою статті 26 Закону № 3855-ХІІ громадянина, якому скасовано допуск до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов'язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов'язану з державною таємницею, чи звільнено. Порядок надання, переоформлення та скасування громадянам допуску до державної таємниці встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 30 Закону № 3855-ХІІ у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначених вимог закону Кабінет Міністрів України постановою від 15 червня 1994 року № 414 затвердив згадане Положення.

У пункті 1 Положення зазначено, що воно визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (далі - особи, які працюють в умовах режимних обмежень).

Згідно з пунктом 2 Положення особам, які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «особливої важливості», - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно», - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», - 10 відсотків.

Відповідно до пункту 5 Положення такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов'язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці.

Згідно з пунктом 6 Положення персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи.

Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов'язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.

Умови, за яких державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації можуть отримати дозвіл на провадження діяльності, пов'язаної з державною таємницею, встановлено у статті 20 Закону № 3855-ХІІ.

Аналізуючи наведені вище положення законодавства у контексті спірних правовідносин і заявленого неоднакового застосування норм матеріального права колегія суддів дійшла таких висновків.

Надання допуску до державної таємниці, передбачає визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією. Зокрема, така необхідність виникає, якщо виконання службових/посадових обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Тобто, якщо обсяг функціональних обов'язків за певною посадою, зокрема в державному органі, передбачає, що під час їх виконання в особи виникне чи може виникнути необхідність доступу до державної таємниці (як-от ознайомлення з документами та/чи іншими матеріальними носіями інформації, засекреченими у встановленому законодавством порядку), така особа з огляду на таку службову необхідність повинна отримати у встановленому порядку допуск до державної таємниці відповідної форми, яка відповідно до статті 22 Закону № 3855-ХІІ залежить від ступеня секретності.

Відсутність у посадової особи допуску до державної таємниці (встановленої форми) унеможливлює виконання нею посадових обов'язків, відтак і саме перебування на посаді, яка за обсягом покладених на неї завдань вимагає доступу до державної таємниці і умовою призначення на яку (перебування на якій) є наявність/необхідність оформлення допуску до державної таємниці.

Робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов'язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов'язків (зокрема за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв'язку з чим у неї відповідно до статті 30 Закону № 3855-ХІІ виникає право на отримання компенсації.

За змістом пункту 2 Положення, компенсація надається у виді надбавок до посадових окладів (тарифних ставок) у відсотковому відношенні, розмір якого залежить від ступеня секретності інформації, до якої оформлено допуск. Зокрема, за допуск до відомостей та їх носіїв, що мають ступінь секретності «цілком таємно» встановлюється п'ятнадцятивідсоткова надбавка.

Виплата надбавки у відповідному розмірі до посадового окладу особі, яка працює в умовах режимних обмежень, здійснюється на підставі наказу керівника відповідного органу, у якому особа працює/проходить службу. Водночас умови, за яких особа має право на отримання такої надбавки, а також її розмір визначають Закон № 3855-ХІІ та прийняте урядом на його виконання Положення.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що положення статті 30 Закону № 3855-ХІІ, пунктів 2, 5 Положення слід розуміти так, що необхідною умовою отримання компенсації у зв'язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов'язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі.

Щодо останнього, то для вирішення питання про те, чи умови праці особи передбачають роботу з відомостями та їх носіями, які становлять державну таємницю, необхідно насамперед з'ясувати обсяг функціональних обов'язків цієї особи за посадою та умови (вимоги, критерії), яким повинна відповідати особа для того, щоб бути призначеною на цю посаду та/або виконувати роботу/завдання, пов'язані з доступом до документів, інших матеріальних носіїв інформації, що становить державну таємницю. Це можна встановити, зокрема, на підставі посадових інструкцій, внутрішніх відомчих документів та/або підзаконних нормативних актів, які містять вимоги для зайняття певної посади у відповідному органі або регламентують порядок виконання робіт/завдань, що вимагають доступу до державної таємниці.

Якщо особа отримала у встановленому порядку допуск до державної таємниці, працює, зокрема, в державному органі, і характер умов її праці, з огляду на займану посаду, передбачає режимні обмеження, пов'язані з доступом до державної таємниці, керівник відповідного органу зобов'язаний призначити їй надбавку у розмірі, визначеному Положенням, про що видати відповідний розпорядчий документ.

Факт невиплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень не є і не може бути свідченням невиконання роботи, пов'язаної з доступом до державної таємниці.

Отже, висновок Вищого адміністративного суду України, висловлений в ухвалі від 15 грудня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

У цій справі встановлено, що у позивача за посадою, яку він обіймав до переведення на іншу посаду, був допуск до державної таємниці і посада, на яку його перевели з 5 грудня 2005 року і з якої у травні 2007 року було звільнено з органів внутрішніх справ теж передбачає необхідність доступу до державної таємниці. Обставин стосовно того, чи оформлений позивачу допуск до державної таємниці залишався чинним після, того як його перевели на посаду в Управлінні МВС з 5 грудня 2005 року, як і щодо обсягу функціональних обов'язків за цією (новою) посадою, відповідно й пов'язаних з ними режимних обмежень (якщо з'ясується, що такі є) у цій справі не з'ясовано.

Водночас за відсутності усіх встановлених обставин, з якими Закон № 3855-ХІІ та Положення пов'язують право на отримання компенсації за роботу в умовах режимних обмежень, Верховний Суд в межах своїх повноважень позбавлений можливості прийняти рішення по суті вимог, заявлених у заяві про перегляд. Зважаючи на наведене, з урахуванням положень статті 243 КАС, а також того, що розгляд справи Верховний Суд здійснює за правилами, встановленими для суду касаційної інстанції (з урахуванням особливостей, передбачених підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень КАС у редакції, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII) колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування у цій справі судових рішень усіх інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, статтями 241- 243 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді

п о с т а н о в и л а:

заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року, ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2015 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2015 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Смокович

Судді: О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець