Справа № 9901/455/18
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2018-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 року

Київ

справа №9901/455/18

адміністративне провадження №П/9901/455/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Бившевої Л.І. (головуючий суддя), Гончарової І.А., Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., Шипуліної Т.М., розглянув у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_6 до Вищої ради правосуддя про визнання неправомірним і скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

секретар судового засідання Савченко А.А.,

позивач ОСОБА_6,

представник відповідача Белінська О.В.

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

ОСОБА_6 27.02.2018 подав до Верховного Суду як суду першої інстанції позов, в якому просить:

визнати ОСОБА_6, суддю Деснянського районного суду м. Чернігова, таким, що мав станом на 15.02.2018 всього 23 роки 11 місяців 10 днів стажу, що дає право на звільнення у відставку;

визнати неправомірним і скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 15.02.2018 № 489/15-18 «Про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_6 про звільнення з посади судді Деснянського районного суду м. Чернігова у відставку»;

зобов'язати Вищу раду правосуддя протягом 15 днів від дня ухвалення судового рішення повторно розглянути заяву ОСОБА_6 про звільнення у відставку та ухвалити рішення про звільнення його у відставку відповідно до пункту 4 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА

Позивач, обґрунтовуючи позов, вважає, що рішення відповідача про відмову у задоволенні заяви позивача про звільнення з посади судді Деснянського районного суду м. Чернігова у відставку є неправомірним.

Свою позицію позивач обґрунтовує такими аргументами:

1) позивач фактично розпочав виконання обов'язків судді 03.11.2002 і стаж судді, який дає право на відставку, станом на 15.02.2018 - день вирішення відповідачем його заяви про звільнення з посади судді у відставку на підставі пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України, становить 23 роки 11 місяців 10 днів (15 років 3 місяці 12 днів - стаж роботи на посаді судді; 3 роки 9 місяців 11 днів - стаж роботи в органах юстиції Чернігівської області; 4 роки 10 місяців 17 днів - час навчання у вищому військовому інженерному училищі зв'язку);

посилаючись на положення пункту 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03.09.2005 № 868 позивач вважає, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного у статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, календарний період проходження строкової військової служби, до якої, своєю чергою, у відповідності до частини першої статті 25 Закону України «Про загальний військовий обов'язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII зараховується навчання у військово-навчальних закладах. Тому, до стажу роботи позивача, що дає судді право на відставку, зараховується 4 роки 10 місяців 17 днів навчання в Київському вищому військовому інженерному училищі зв'язку ім. М.І. Калініна;

Закон України «Про загальний військовий обов'язок і військову службу» (стаття 25) прирівнює навчання курсантів у вищих військових училищах до строкової військової служби і не містить норм про необхідність зарахування часу навчання тільки двох років строкової військової служби;

2) посилаючись на положення статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-XII, що діяв до липня 2010 року, позивач вважає, що до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, зараховується стаж його роботи у період з 19.01.1999 по 04.06.2000 на посаді заступника начальника управління юстиції - начальника відділу державної виконавчої служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області (1 рік 4 місяці 15 днів), - у період з 05.06.2000 по 24.06.2001 включно (1 рік 19 днів) на посаді начальника Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області та у період з 25.06.2001 по 02.11.2002 (1 рік 4 місяці 07 днів) на посаді начальника відділу загального та кадрового забезпечення Чернігівського обласного управління юстиції. Позивач обґрунтовує свою позицію функціональними обов'язками, визначеними у пункті 4.5 Положення про районні, районні у містах, міські (міст обласного значення) управління юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.02.1999 № 9/5, та у пункті 3 Положення про Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міські управління юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 30.08.2000 № 36/5. Зазначає, що відповідач зазначений стаж роботи позивача взагалі не розглядав і в мотивувальній частині рішення не навів аргументів щодо причини його незарахування.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позову повністю. Вважає, що рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про звільнення з посади судді у відставку прийнято з дотриманням вимог законодавства та є обґрунтованим, оскільки під час опрацювання доданих позивачем до заяви про відставку документів з метою визначення наявності відповідного стажу для звільнення його з посади судді встановлено, що позивач із серпня 1987 року по червень 1992 року навчався в Київському вищому військовому інженерному училищі зв'язку імені М.І. Калініна (враховано як 2 роки строкової військової служби), із жовтня 2002 року по час розгляду заяви про відставку позивач обіймає посаду судді Деснянського районного суду міста Чернігова (15 років 3 місяці). Станом на день подання заяви позивач має стаж роботи на посаді судді, що визначається відповідно до статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, менше двадцяти років, відтак не має передбаченого у статті 116 цього Закону права подати заяву про відставку.

Свою позицію відповідач обґрунтовує такими аргументами:

1) відповідач вважає, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку, може бути зараховано як строкову військову службу тільки 2 роки навчання позивача у Київському вищому військовому інженерному училищі зв'язку імені М.І. Калініна у період з серпня 1987 року по червень 1992 року, оскільки відповідно до статті 13 Закону СРСР «Про загальний військовий обов'язок» від 12.10.1967 № 1950-VII, який діяв на час вступу позивача до цього навчального закладу, строк дійсної військової служби для солдатів і сержантів Радянської Армії, берегових частин та авіації Військово-Морського Флоту, прикордонних та внутрішніх військ становив 2 роки;

2) у Вищої ради правосуддя відсутні правові підстави для зарахування до стажу роботи на посаді судді у зв'язку зі звільненням у відставку періоду роботи в органах юстиції Чернігівської області (3 роки 9 місяців 11 днів), оскільки згідно з частиною четвертою статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-XII (у редакції Закону України від 24.02.1994 № 4015-XII) до стажу роботи, що дає право на відставку судді, за умови наявності у особи стажу роботи на посаді судді не менше 10 років, зараховується час роботи на посадах безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях. Робота позивача на посадах заступника начальника - начальника відділу державної виконавчої служби Чернігівського районного управління юстиції, начальника Чернігівського районного управління юстиції, начальника відділу загального та кадрового забезпечення Чернігівського обласного управління юстиції не належить до роботи на посадах безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів;

3) позовні вимоги позивача про зобов'язання Вищої ради правосуддя протягом 15 днів від дня ухвалення судового рішення повторно розглянути заяву позивача про звільнення у відставку та ухвалити рішення про звільнення у відставку на підставі пункту 4 частини п'ятої статті 126 Конституції України суперечать Конституції України, статтям 1, 3, 21, 34 Закону України «Про вищу раду правосуддя».

ІІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Верховний Суд ухвалою від 05.03.2018 відкрив провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_6 до Вищої ради правосуддя про визнання неправомірним і скасування рішення та зобов'язання вчинити дії та призначив справу до розгляду у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 26.03.2018 о 14.00 год. У судовому засіданні 26.03.2018 Верховний Суд оголосив перерву до 23.04.2018 - 14.00 год.

IV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

ОСОБА_6 у період з 01.08.1987 по 17.06.1992 навчався в Київському вищому військовому інженерному училищі зв'язку імені М.І. Калініна, у період з 19.01.1999 по 04.06.2000 - обіймав посаду заступника начальника Управління юстиції в Чернігівській області, у період з 05.06.2000 по 24.06.2001 - посаду начальника Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області, у період з 25.06.2001 по 02.11.2002 - посаду начальника відділу загального та кадрового забезпечення Чернігівського обласного управління юстиції, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії БТ-ІІ № 5213982, копія якої наявна в матеріалах справи.

Згідно з Указом Президента України від 14.10.2002 № 926/2002 ОСОБА_6 призначено на посаду судді строком на п'ять років.

Згідно з постановою Верховної Ради України від 22.05.2008 № 300-VI ОСОБА_6 обрано суддею Деснянського районного суду міста Чернігова безстроково.

Суддя Деснянського районного суду міста Чернігова ОСОБА_6. 10.01.2018 подав до Вищої ради правосуддя заяву про звільнення у відставку відповідно до пункту 4 статті 126 Конституції України.

Згідно з копією довідки Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.01.2018, підписаною заступником керівника апарату Деснянського районного суду м. Чернігова, стаж роботи ОСОБА_6 на посаді судді становить 15 років 2 місяці.

Вища рада правосуддя рішенням від 15.02.2018 № 489/0/15-18 відмовила у задоволенні заяви ОСОБА_6 про звільнення з посади судді Деснянського районного суду міста Чернігова у відставку.

У рішенні Вища рада правосуддя зазначила, що під час опрацювання доданих до заяви документів з метою визначення наявності відповідного стажу для звільнення судді ОСОБА_6. у відставку: копій актів про призначення та обрання на посаду судді, трудової книжки, послужного списку, військового квитка, встановлено, що ОСОБА_6 із серпня 1987 року по червень 1992 року навчався в Київському вищому військовому інженерному училищі зв'язку імені М.І. Калініна (2 роки строкової військової служби); із жовтня 2002 року по час розгляду заяви про відставку обіймає посаду судді Деснянського районного суду міста Чернігова (15 років 3 місяці). Таким чином, на час розгляду Вищою радою правосуддя заяви, ОСОБА_6 має загальний стаж роботи 17 років 3 місяці, який не дає йому права на відставку.

При цьому Вища рада правосуддя, посилаючись у рішенні на положення частини другої статті 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10.07.1995 № 584/1995, пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03.09.2005 № 865, частини першої статті 25 Закону України «Про загальний військовий обов'язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, вважає, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку, зараховується лише календарний період проходження строкової військової служби, у зв'язку з чим, окрім стажу роботи на посаді судді, зараховується також 2 роки навчання у Київському вищому військово-інженерному училищі зв'язку імені М.І. Калініна як строкова військова служба.

V. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України підставами для звільнення судді є подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» визначено, що Вища рада правосуддя ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Згідно з частиною четвертою статті 55 цього Закону за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення.

Відповідно до частини першої статті 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (у редакції, чинній на час подання позивачем заяви про звільнення з посади судді у відставку - 10.01.2018) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Статтею 137 цього Закону визначено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Відповідно до абзацу 4 пункту 34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

На день призначення позивача на посаду судді (14.10.2002) діяв Закон України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-XII (втратив чинність на підставі Закону від 07.07.2010 № 2453-VI).

Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 43 цього Закону до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи, зокрема, на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

На день призначення позивача на посаду судді діяв також Указ Президента «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10.07.1995 № 584/95.

Цей Указ виданий відповідно до статті 25 Конституційного Договору між Верховною Радою України та Президентом України про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України.

Відповідно до абзацу другого статті 1 зазначеного Указу Президента України до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Стаття 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10.07.1995 № 584/95 втратила чинність згідно з Указом Президента України від 20.03.2008 № 248/2008.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 № 545, яка набрала чинності з 01.03.2008, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» та доповнено пункт 3-1 останньої постанови абзацом такого змісту: до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Відповідно до абзацу другого статті 25 Закону України «Про загальний військовий обов'язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, введеного в дію згідно з Постановою Верховної Ради України» від 25.03.1992 № 2233-XII з дня опублікування, тобто з 12.05.1992 (на час навчання позивача у військово-навчальному закладі) навчання у військово-навчальних закладах зараховується курсантам як строкова військова служба.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

VI. ОЦІНКА СУДУ

Положення абзацу 4 пункту 34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (у редакції, чинній на час подання позивачем заяви про відставку) свідчать, що стаж роботи судді ОСОБА_6., призначеного на посаду до набрання чинності цим Законом, визначається відповідно до законодавства, що діяло на день його призначення - 14.10.2012, тобто у відповідності до Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-XII та Указу Президента «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10.07.1995 № 584/95.

Зі змісту зазначеного Указу Президента України вбачається, що зарахуванню до стажу, який дає право на відставку, підлягає календарний період проходження строкової військової служби.

Досліджуючи доводи сторін щодо наявності/відсутності у Вищої ради правосуддя правових підстав для зарахування до стажу роботи, що дає судді право на відставку, всього календарного періоду навчання позивача у Київському вищому військовому інженерному училищі зв'язку імені М.І. Калініна як календарного періоду проходження строкової військової служби, суд зважає на таке.

Закон СРСР «Про загальний військовий обов'язок» від 12.10.1997 № 42, чинний на час вступу позивача до вищого інженерного військового училища (серпень 1987 року), розділяє навчання у військово-навчальних закладах та строкову військову службу і, як виняток, передбачає можливість зарахування навчання до періоду строкової військової служби лише при відрахуванні особи із військово-навчального закладу і подальшому проходженні строкової військової служби (статті 12 Закону).

Разом з тим з 12.05.1992 (до закінчення позивачем навчання у вищому інженерному військовому училищі, до 17.06.1992) згідно з Постановою Верховної Ради України» від 25.03.1992 № 2233-XII введено в дію Закон України «Про загальний військовий обов'язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, відповідно до абзацу другого статті 25 якого навчання у військово-навчальних закладах зараховується курсантам як строкова військова служба.

Строкова військова служба, своєю чергою, має обмежений строк, який станом на час вступу позивача до військово-навчального закладу, становив 2 роки (стаття 13 Закону СРСР «Про загальний військовий обов'язок» від 12.10.1967 № 1950-VII).

Суд вважає, що аргумент позивача про те, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку, зараховується увесь строк навчання у військово-навчальних закладах ґрунтується на помилковому розумінні законодавства.

Так, законодавство, чинне на час призначення позивача на посаду судді, передбачало зарахування до стажу роботи, що дає судді право на відставку, саме календарний період проходження строкової військової служби, який становив 2 роки. Відповідно, навчання у військово-навчальних закладах, яке у відповідності до чинного на час навчання позивача закону зараховується до стажу, що дає судді право на відставку, як строкова військова служба обмежується строком такої служби.

Таким чином, підстави для зарахування до стажу роботи, що дає судді ОСОБА_6. право на відставку, усього календарного періоду його навчання у військово-навчальному закладі, який перевищує календарний період проходження строкової військової служби, відсутні.

Досліджуючи доводи позивача щодо необґрунтованості рішення про відмову у задоволенні заяви про звільнення з посади судді у відставку, які мотивовані залишенням відповідачем поза увагою стажу роботи позивача в Чернігівському районному управлінні юстиції, суд зважає на таке.

Положення абзацу 4 пункту 34 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (у редакції, чинній на час подання позивачем заяви про відставку) свідчить, що стаж роботи судді ОСОБА_6., призначеного на посаду до набрання чинності цим Законом, визначається відповідно до законодавства, що діяло на день його призначення - 14.10.2012, зокрема у відповідності до Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-XII.

За змістом абзацу 2 частини четвертої статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-XII (у відповідності до якого мав визначатися стаж судді ОСОБА_6.) до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання зараховується також час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Установлені судом обставини свідчать, що Вища рада правосуддя з метою визначення наявності у позивача відповідного стажу для звільнення з посади судді у відставку опрацювала додані позивачем до заяви документи: копії актів про призначення та обрання на посаду судді, трудової книжки, послужного списку, військового квитка.

Суд дослідив наявні в матеріалах справи копії наданих позивачем відповідачу документів, матеріали, що розглядалися відповідачем та які були надані суду представником для огляду в судовому засіданні, і дійшов висновку, що зазначена в них інформація щодо інших видів трудової діяльності, ніж трудова діяльність, визначена у статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, зокрема робота позивача у період з 19.01.1999 по 04.06.2000 на посаді заступника начальника Управління юстиції в Чернігівській області, у період з 05.06.2000 по 24.06.2001 на посаді начальника Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області та у період з 25.06.2001 по 02.11.2002 на посаді начальника відділу загального та кадрового забезпечення Чернігівського обласного управління юстиції, не давала відповідачу підстав вважати, що зазначені посади були безпосередньо пов'язані з керівництвом та контролем за діяльністю судів. Позивач не надавав відповідачу інших письмових документів чи пояснень, які б свідчили про те, що до функціональних обов'язків позивача належали обов'язки, які безпосередньо пов'язані з керівництвом та контролем за діяльністю судів, щоб викликало у відповідача необхідність дослідити ці обставини та надати їм оцінку.

Тому у суду відсутні підстави вважати рішення відповідача про відмову у задоволенні заяви позивача про звільнення з посади судді необґрунтованим та, відповідно, протиправним з огляду на відсутність в ньому мотивів незарахування до стажу позивача, який би давав право на звільнення у відставку з посади судді, стажу його роботи на інших посадах, ніж посади, визначені у статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII.

Щодо доводів позивача про те, що його робота на зазначених вище посадах у підвідомчих Міністерству юстиції України органах є роботою на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів, що, на думку позивача, підтверджується наданими суду копію листа Державної судової адміністрації України від 13.12.2011 № 10-7379/11, Положенням про районні, районні у містах, міські (міст обласного значення) управління юстиції, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 05.02.1999 № 9/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.02.1999 за № 71/3364, Положенням про головні управління юстиції в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі та Положення про районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні управління юстиції, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 30.08.2000 № 36/5 та зареєстрованим в Міністерства юстиції України, суд зазначає таке.

Повноваження щодо ухвалення рішення про звільнення судді з посади або відмови в ухваленні такого рішення є дискреційним повноваженням та законодавчо встановленою виключною компетенцією Вищої ради правосуддя, яка є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення, зокрема незалежності судової влади. Вища рада правосуддя у своїй діяльності є незалежною від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. З'ясування питання щодо наявності у судді достатнього стажу для звільнення його у відставку вирішується Вищою радою правосуддя під час виконання нею дискреційних повноважень при розгляді заяви судді про звільнення у відставку.

Враховуючи те, що відповідач не надавав оцінки порушеному позивачем у суді питанню належності стажу роботи позивача на інших посадах, ніж визначені у статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, через те, що таке питання перед ним не порушувалось, а наявна інформація не давала підстав вважати про можливість його віднесення до стажу, що підлягає зарахуванню до стажу, що дає судді право на відставку, а також те, що позивач не позбавлений права подати до відповідача заяву про відставку з посади судді, зважаючи на межі судового контролю щодо дискреційних повноважень органу державної влади, суд при вирішенні цієї справи не може надавати оцінку зазначеному питанню.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити.

Керуючись статтями 2, 72-78, 241-246, 250, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_6 до Вищої ради правосуддя про визнання неправомірним і скасування рішення та зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Дата складання повного рішення суду 26.04.2018.

Судді Л.І. Бившева

Верховного Суду

І.А. Гончарова

І.Я. Олендер

Р.Ф. Ханова

Т.М. Шипуліна