Справа № 826/7391/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2018-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 квітня 2018 року № 826/7391/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючий суддя Мазур А.С., суддів Аблова Є. В., Літвінової А. В., при секретарі судового засідання Павленко Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2

до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві, Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби у Київській області

про визнання протиправними та скасування рішень, визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

за участі представників сторін:

позивач ОСОБА_2,

представник позивача ОСОБА_3, представник відповідачів 1, 2 Яроменко А.А.,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 з позовом до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві, Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби у Київській області, в якому просить суд (згідно уточненої позовної заяви):

визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві від 24.02.2017 №87 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2;

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.05.2017 №32-17 про відхилення скарги громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 на рішення ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.06.2017 №92 причин відхилення скарги громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2;

зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України в Київській області повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог Закону України «Про біженців, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.06.2017 порушено провадження у справі та призначено її до розгляду колегією суддів.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечив з огляду на те, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 прибув до України 01.10.2016 з Еквадору, легально, авіасполученням, скориставшись підробленим паспортом серії НОМЕР_1 громадянина Киргизстану на ім'я ОСОБА_6. При затриманні в аеропорту «Бориспіль» у ОСОБА_2 було вилучено документи для перетину кордону на чотирьох осіб: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4, проте згідно інформації директора Київського обласного науково-дослідного експертного-криміналістичного центру МВС №19/110/4-04/15340 від 20.10.2016 за результатами перевірки відбитків пальців рук було встановлено, що вказана особа є громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_2

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що основним мотивом звернення за захистом в Україну є уникнення кримінальної відповідальності на території Республіки Білорусь. Так, матеріалами екстрадиційної перевірки встановлено, що позивач 30.04.2009 незаконно збув у великому розмірі небезпечну психотропну речовину - амфітамін, а 24.06.2009 відносно останнього було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту, 30.06.2009 позивача оголошено у розшук. З вищевказаного вбачається, що злочин не має політичного характеру та відноситься до загального кримінального правопорушення, а відповідно до вимог Кримінального кодексу України є особливо тяжким злочином.

15.12.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до КАС України, шляхом викладення його в новій редакції.

Відповідно до пп. 10 п. 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції КАС України.

В судовому засіданні 04.04.2018 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, встановив наступне.

Із тверджень представника позивача, ОСОБА_2 є громадянином Республіки Білорусь, ІНФОРМАЦІЯ_1, підставою для звернення за захистом в Україні стали обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у зв'язку з належністю ОСОБА_2 до певної соціальної групи та його політичних переконань та не може користуватися захистом своєї громадянської належності.

У зв'язку з цим, 09.02.2017 ОСОБА_2 звернувся до заявою до ГУ ДМС України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві-анкеті до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що у зв'язку із своєю діяльністю в Міжнародній асоціації захисту прав людини до останнього було винесено вирок у кримінальній справі за кваліфікацією: підробка документів і шахрайство (ст. 209, ст. 380 КК Республіки Білорусь) у зв'язку з чим засуджено до позбавлення волі строком на 6 років. Країну постійного місця проживання залишив у травні 2009 року.

Також в заяві позивачем вказано, що в'їзд на територію України останній здійснив 01.10.2016, аеропорт «Бориспіль» на основі паспорту серії НОМЕР_1 громадянина Республіки Киргизстан на ім'я ОСОБА_6, що був вилучений 01.10.2016.

24.02.2017 наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві №87 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 відмовлено.

У повідомленні №27 зазначено, що обставини, які можуть загрожувати життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до ОСОБА_2 смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує честь, гідність, поводження чи покарання, визначених ч. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» доведено не було.

06.03.2017 не погоджуючись із даним наказом, позивач звернувся до Державної міграційної служби України із скаргою на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем.

Скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 документально навів наявність обґрунтованих ризиків переслідування, які підтверджуються міжнародними організаціями, компетенцію яких визнано Україною. Крім того, повідомлення №27 викладено мовою, яку ОСОБА_2 не розуміє, що умисно створює умови, що унеможливлюють використання ОСОБА_2 законного права на оскарження рішення органу міграційної служби.

06.07.2017 Державна міграційна служба України повідомлення №92 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повідомила позивача, що ДМС прийнято рішення від 22.05.2017 №32-17 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України безпідставним та протиправним, позивач звернувся за захистом власних прав та інтересів з адміністративним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту здійснюється відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 та Закону України «Про біженців, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI.

Відповідно до підпунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною першою статті 7 Закону №3671-VI встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

За правилами частини четвертої статті 8 Закону №3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 6 цієї ж статті встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення (частини сьома статті 8 Закону №3671-VI).

Як встановлено судом, наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві №87 прийнято на підставі частини шостої статті 8 Закону №3671-VI, а саме у зв'язку із очевидною необґрунтованістю заяви, тобто відсутністю у позивача умов, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Окрім того, як зазначено відповідачем та не спростовано позивачем, останній протягом 2010-2013 неодноразово перебував та території третіх безпечних країн, про що свідчать відмітки в паспорті на ім'я ОСОБА_6.

За приписами пункту 22 частини першої статті 1 Закону №3671-VI третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Окрім того, як встановлено матеріалами справи, позивач прибув до України транзитним проїздом для виїзду до Киргизії, а відтак позивач у розумінні вимог п. 6 ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо посилань позивача на те, що у 2009 році його було затримано з мотивів його політичної та правозахисної діяльності та про порушення прав людини правоохоронними органами, що підтверджено Звітом Комітету ООН від 21.04.2016, суд зазначає наступне.

Згідно протоколу допиту підозрюваного від 02.05.2009, що наявний в матеріалах справи, вбачається, що позивач особисто зізнався у вживанні та збуту амфетаміну, постановою прокурора м. Мінськ від 24.06.2009 застосовано до обвинуваченого ОСОБА_2 санкцію у вигляді заключення під варту, а постановою Старшого слідчого ОВД СУ ПР ГУВД Мінгорисполкому (Мінського міського виконавчого комітету) від 30.06.2009 оголошено розшук обвинуваченого ОСОБА_2

Окрім того, позивачем в анкеті було зазначено, що з 1993 року він був членом партії Білоруський народний фронт, в 2004 роках приймав участь в мітингах, акціях після президентських виборів, однак листом Служби безпеки України №5/2/1-8956 від 05.05.2017, який міститься в матеріалах судової справи, зазначено, що інформація про участь ОСОБА_2 у діяльності опозиційних партій, а також переслідування правоохоронними органами Республіки Білорусь відсутня.

Обставини на які посилався позивач, як підставу політичного переслідування не підтверджені доказами і в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність та невмотивованість побоювань позивача в разі повернення в країну походження стати жертвою переслідувань з політичних причин.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Однак, ч. 2 ст. 6 Закону №3671-V чітко встановлено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Дане також підтверджується статтею 1 F (b) Конвенції про статус біженців: F. Положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони: вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці.

Відтак, наявні матеріали кримінальної справи дають підстави вважати дії позивача умисною підставою уникнення кримінальної відповідальності за скоєне правопорушення на території Республіки Білорусь.

Таким чином, оскаржуваний наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особи без громадянства громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 №87 винесений відповідачем обґрунтовано та у межах наданих останньому повноважень.

Враховуючи викладене позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 3, 5, 19,77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Суддя Є.В. Аблов

Суддя А. В. Літвінова