Справа № 750/8192/16-а
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 квітня 2018 року

Київ

справа №750/8192/16-а

адміністративне провадження №К/9901/20147/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Смоковича М.І.,

суддів Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 28 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти №2 БУПП в м. Чернігові Пасеки Інни Олександрівни про визнання протиправними дій, скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до поліцейського роти №2 БУПП в місті Чернігові Пасеки Інни Олександрівни (далі - поліцейський Пасека І.О.), в якому просив:

визнати протиправними дії поліцейського Пасеки І.М. щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 на місці зупинки транспортного засобу 13 серпня 2016 року за адресою: м. Чернігів, проспект Перемоги, 105;

скасувати постанову поліцейського Пасеки І.О. ПС2 №661826 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП);

вирішити питання про відшкодування моральної шкоди у розмірі 255 грн., завданої неправомірними/незаконними діями поліцейського Пасеки І.О. під час виконання службових обов'язків.

Позовні вимоги обґрунтовано, зокрема, тим, що прийнявши спірну постанову №ПС2№661826 від 13 серпня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КпАП (далі також - Постанова) відповідач усупереч вимогам статті 258, частини першої статті 276 КпАП розглянув справу про адміністративне правопорушення стосовно позивача на місці зупинки транспортного засобу, позбавивши його можливості скористатися правами, передбаченими статтею 268 КпАП. Порушення встановленого законом порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення фактично унеможливило виконання вимог статті 245 цього Кодексу щодо повного, всебічного та об'єктивного її розгляду, відтак, на думку позивача, спірна Постанова підлягає скасуванню як протиправна.

Деснянський районний суд м. Чернігова постановою від 20 жовтня 2016 року позов задовольнив частково.

Постанову інспектора роти № 2 БУПП в м. Чернігові ДПП Пасеки І.О. від 13 серпня 2016 року серії ПС2 №661826 в частині накладення адміністративного стягнення змінив. Звільнив ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 122 КпАП, обмежившись усним зауваженням.

При прийнятті такого рішення суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення підтверджується наявними у справі доказами і є встановленим, тому вимоги в частині скасування Постанови та відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Водночас за встановлених у цій справі обставин та характеру вчиненого проступку визнав за можливе звільнити позивача від адміністративної відповідальності з мотивів його малозначності на підставі статті 22 КпАП та обмежитися усним попередженням.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 29 листопада 2016 року скасував постанову суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позову. Рішення мотивував тим, що зміною Постанови та звільненням ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності із застосуванням усного зауваження суд першої інстанції перебрав на себе повноваження суб'єкта владних повноважень (відповідача), до компетенції якого віднесено розгляд справи про адміністративне правопорушення та прийняття рішення про притягнення до адміністративної відповідальності.

Стосовно доводів ОСОБА_1 про порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачу поставлено за провину вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною першою статті 122 КпАП. Розгляд справи про це правопорушення згідно зі статтею 222 КпАП віднесено до компетенції Національної поліції. З огляду на це та з урахуванням положень частини другої статті 258 КпАП апеляційний суд констатував, що поліцейський Пасека І.О. виніс спірну Постанову на місці вчинення правопорушення без оформлення протоколу правомірно.

На зазначені рішення судів першої та апеляційної інстанцій позивач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 28 грудня 2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження за вказаною касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, встановлених пунктом 5 частини п'ятої статті 214 КАС. Погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, касаційний суд, з-поміж іншого, в своїй ухвалі з посиланням на положення частини першої статті 222, частин другої, третьої статті 258 КпАП, підтвердив, що оскільки позивач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 122 КпАП, розгляд якого віднесено до компетенції органів Національної поліції, то поліцейський Пасека І.О. правомірно винесла Постанову на місці вчинення адміністративного правопорушення без оформлення відповідного протоколу.

Позивач не погодився з рішенням Вищого адміністративного суду України і подав заяву про його перегляд з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

На думку заявника, неоднаковість у правозастосуванні підтверджується ухвалами Вищого адміністративного суду України від 26 жовтня 2016 року №К/800/37207/15, від 11 листопада 2016 року № К/800/18036/16, від 17 жовтня 2016 року № К/800/24510/16, від 3 серпня 2016 року №К/800/39302/15, від 11 листопада 2016 року №К/800/30667/16, від 14 грудня 2016 року № К/800/34269/16, від 17 лютого 2017 року № К/800/4292/17, у яких касаційний суд за аналогічних обставин справи і відповідних їм правовідносин дійшов іншого, і, на переконання заявника, правильного правозастосовного висновку про неправомірність постанови про притягнення до адміністративної відповідальності на підставі частини першої статті 122 КпАП, яку прийнято у скороченому провадженні, тобто з порушенням порядку розгляду справ про адміністративні правопорушення.

У своїй заяві ОСОБА_1, посилаючись, окрім іншого, на рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року у справі №1-11/2015, яке у його справі, як він вважає, суди усіх інстанцій справі залишили поза увагою, просить скасувати постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 жовтня 2016 року, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року та ухвалу Вищого адміністративного суду від 28 грудня 2016 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Однією з умов для перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах (пункт 1 частини першої статті 237 КАС).

Ухвалення різних за змістом судових рішень матиме місце тоді, коли суд (суди) касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за схожих предмету спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Згідно з ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 жовтня 2016 року (№К/800/37207/16), наданою на підтвердження неоднакового правозастосування, позивача у тій справі притягнули до адміністративної відповідальності на підставі частини першої статті 122 КпАП та наклали адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн. Постанова у справі про адміністративне правопорушення прийнята на місці вчинення правопорушення, у зв'язку з чим Вищий адміністративний суд України з посиланням на положення статті 256, 268, 276 КпАП, а також на висновок Конституційного Суду України у Рішенні від 26 травня 2015 року у справі №1-11/2015 (далі також - Рішення), дійшов висновку, що оскаржена в тій справі постанова інспектора дорожньо-патрульної служби від 15 травня 2015 року у справі про адміністративне правопорушення прийнята з порушенням порядку розгляду справ про адміністративні правопорушення, що призвело до порушення прав позивача, передбачених статтею 268 КпАП.

В основу зазначеного висновку касаційного суду покладено згадане Рішення, у якому Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частини першої статті 276 КпАП, яка передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», з-поміж іншого, зазначив таке: «провадження у справі про адміністративне правопорушення передбачає низку визначених у законі послідовних дій відповідного органу (посадової особи). За загальним правилом фіксація адміністративного правопорушення починається зі складення уповноваженою посадовою особою протоколу про його вчинення».

З посиланням на положення статті 256, 277, 245 та 268 КпАП Конституційний Суд України зазначив, що «у наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності. Водночас вказані положення є законодавчими гарантіями об'єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких можлива лише у разі, якщо між стадією складення протоколу про адміністративне правопорушення і стадією розгляду відповідної справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності.

Отже, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належать до різних стадій адміністративного провадження».

З посиланням на положення частин першої і другої статті 258 КпАП у Рішенні виокремлено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення (якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян).

Притягнення особи до адміністративної відповідальності у таких випадках, як зазначено в Рішенні, фактично відбувається у скороченому провадженні.

За змістом Рішення, «скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу».

Проаналізувавши положення глави 22 КпАП в системному зв'язку з положеннями його глави 17 Конституційний Суд України вказав, що «підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

Відтак Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення «за місцем його вчинення», яке міститься в положенні частини першої статті 276 Кодексу, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення».

В ухвалі від 26 жовтня 2016 року, наданій на підтвердження неоднакового правозастосування, Вищий адміністративний суд України проаналізувавши Рішення Конституційного Суду України, дійшов висновку, що інші види правопорушень, яких не передбачено у статті 258 КпАп, в тому числі і ті, відповідальність за які передбачена статтею 122 КпАП, не підлягають розгляду у скороченому провадженні. Відтак, прийнявши оскаржену (в тій справі) постанову від 15 травня 2015 року про притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене частиною першою статті 122 КпАП, на місці зупинки транспортного засобу відповідач порушив порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення, що й слугувало підставою для її скасування як протиправної.

Зіставлення і порівняння доводів заяви про перегляд із правовими висновками, сформульованими в ухвалі від 26 жовтня 2016 року (№К/800/37207/15) дають колегії суддів підстави вважати, що один і той самий касаційний суд у подібних правовідносинах по-різному застосував положення статей 258, 276 КпАП, якими визначено порядок притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Проте різне правозастосування зазначених положень закону в обох випадках зумовлене змінами у правовому регулюванні правовідносин, з яких виник спір у справах, в яких ухвалені оспорене та надане для порівняння рішення суду касаційної інстанції.

Зокрема, на підставі Закону України від 14 липня 2015 року №596-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» (набрав чинності з 8 серпня 2015 року; далі - Закон №596-VIII) до КпАП внесено низку змін, зокрема статтю 258 цього Кодексу доповнено частиною другою такого змісту: «Протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі» (пункт 38).

У зв'язку з цим, за Законом №596-VIII частини другу - шосту слід вважати відповідно частинами третьою - сьомою.

Перелік справ про адміністративні правопорушення, які розглядають органи Національної поліції, визначено у статті 222 КпАП, серед яких - правопорушення, передбачене частиною першою статті 122 КпАП. Тож з посиланням на зазначені статті, а також на положення статті 258 КпАП касаційний суд в ос пореній ухвалі від 28 грудня 2016 року дійшов висновку про правомірність дій працівника органу Національної поліції, який виніс постанову у справі про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу.

Натомість станом на дату виникнення спірних правовідносин (травень 2015 року) у справі, рішення суду касаційної інстанції якої надано для порівняння, стаття 258 КпАП була викладена в іншій редакції, що й зумовило різне правозастосування при вирішенні спору і наступному перегляді касаційним судом судових рішень, постановлених в тій справі.

З урахуванням наведеного, ухвала Вищого адміністративного суду України від 26 жовтня 2016 року (№К/800/37207/15) не може бути прикладом різного застосування норм права в подібних правовідносинах. З аналогічних мотивів не може прикладом різного правозастосування також і надана для порівняння ухвала Вищого адміністративного суду України від 3 серпня 2016 року (№К/800/39302/15).

Ухвали Вищого адміністративного суду України від 11 листопада 2016 року та від 17 жовтня 2016 року (№№К/800/18036/16, К/800/24510/16 відповідно) постановлено у справах, фактичні обставини у яких відрізняються від тих, що їх встановлено у справі, про перегляд судового рішення в якій подано заяву, і не містять правозастосовних висновків стосовно того, в якому порядку повинна розглядатися справа про адміністративне правопорушення, якщо її розгляд віднесено до компетенції Національної поліції. Тому ці ухвали не утворюють предмет перегляду судового рішення з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 237 КАС.

Ухвала Вищого адміністративного суду України від 14 грудня 2016 року №К/800/34269/16 про відкриття касаційного провадження не включає і не може включати правових висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки за видом є процесуальним рішенням, який визначає стадію провадження у справі, але не містить правового висновку щодо суті спору.

Відповідно до ухвали від 17 лютого 2017 року (№К/800/4249/17), яку також надано для порівняння, Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління патрульної поліції в м. Одесі Департаменту патрульної поліції на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2016 року.

За змістом цієї постанови апеляційного суду, яку заявник теж долучив до своєї заяви про перегляд, предметом оскарження була постанова інспектора патрульної поліції серія ПС2 №113789 від 20 серпня 2016 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн. Спірну постанову, як встановлено у тій справі, інспектор патрульної служби виніс на місці вчинення правопорушення.

З посиланням на положення статті 258 КпАП, а також на мотиви і висновки Конституційного Суду України, які викладено в згаданому Рішенні, апеляційний суд, з аргументами якого погодився касаційний суд, відмовляючи у відкритті касаційного провадження, вирішив, що посадова особа Національної поліції не мала права виносити постанову в адміністративній справі на місці виявлення правопорушення, а зобов'язана була призначити час та місце для розгляду справи за участю адвоката чи іншого фахівця в галузі права. Розглянувши справу безпосередньо на місці скоєння правопорушення, а не за місцем знаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення, посадова особа Національної поліції порушила порядок розгляду протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, що це призвело до порушення процесуальних прав позивача, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 КпАП, що й стало підставою для скасування оскарженої в тій справі постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження з підстави, встановленої пунктом 5 частини п'ятої статті 214 КАС, у розумінні усталеної практики Верховного Суду України є рішенням за наслідками касаційного перегляду, тому надана для порівняння ухвала Вищого адміністративного суду України від 17 лютого 2017 року (№К/800/4249/17) може бути прикладом різного правозастосування і підставою для перегляду судового рішення касаційного суду з мотивів, передбачених пунктом 1 частини першої статті 237 КАС.

Зіставивши правові висновки Вищого адміністративного суду України, висловлені в ухвалі від 28 грудня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, та в ухвалі цього суду від 17 лютого 2017 року (№К/800/4249/17), наданій для порівняння, з урахуванням доводів заяви про перегляд, колегія суддів дійшла висновку, що один і той самий касаційний суд у подібних правовідносинах і за однакового їх правового регулювання по-різному застосував положення статей 258, 276 КпАП щодо порядку притягнення особи до адміністративної відповідальності за правопорушення, розгляд яких віднесено до повноважень Національної поліції.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні касаційним судом вищезгаданих норм матеріального права, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду виходить з такого.

У цій справі встановлено, що 13 серпня 2016 року позивач кермував автомобілем по вул. Олеся Гончара у м. Чернігові у напрямку проспекту Перемоги, 105, повернув праворуч і за 5 метрів до пішохідного переходу зупинив автомобіль на проспекті Перемоги, 105 і таким чином порушив пункт «г» пункту 15.9 Правил дорожнього руху, згідно з яким зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі.

За цим фактом поліцейський Пасека І.О. винесла стосовно ОСОБА_1 спірну Постанову про вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КпАП, та наклала на нього стягнення.

Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач дійсно вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною першою статті 122 КпАП.

Стосовно місця та порядку накладення стягнення суди попередніх інстанцій визнали, що оскільки відповідно до статті 222 КпАП розгляд справ про вчинення цього проступку віднесено до повноважень Національної поліції, тому поліцейський Пасека І.О. правомірно притягнула позивача до адміністративної відповідальності на місці вчинення правопорушення без складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Отже, в межах заявленого неоднакового правозастосування завданням суду є сформулювати правовий висновок про те, чи правомірним є притягнення особи до адміністративної відповідальності (шляхом винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення) на місці вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною першою статті 122 КпАП.

Відповідно до частини першої статті 258 КпАП (у редакції цієї статті, чинній на дату виникнення спірних відносин) протокол не складається в разі вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтями 70, 77, частиною третьою статті 85, статтею 153, якщо розмір штрафу не перевищує трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, частиною першою статті 85, якщо розмір штрафу не перевищує семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, статтею 107 (у випадках вчинення правопорушень, перелічених в частині третій статті 238) частиною третьою статті 109, статтями 110, 115, частинами першою, третьою і п'ятою статті 116, частиною третьою статті 116-2, частинами першою і третьою статті 117 (при накладенні адміністративного стягнення у вигляді попередження на місці вчинення правопорушення), статтями 118, 119, статтями 134, 135, 185-3, статтею 197 (при накладенні адміністративного стягнення у вигляді попередження), статтею 198 (при накладенні адміністративного стягнення у вигляді попередження) цього Кодексу, якщо особа не оспорює допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 258 КпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до частини п'ятої статті 258 КпАП якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 1853 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Перелік справ про адміністративні правопорушення, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, встановлено у частині першій статті 222 КпАП.

За змістом цієї статті органи Національної поліції розглядають, зокрема, справи адміністративні правопорушення, які виникають внаслідок порушення правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. До переліку таких адміністративних правопорушень включено, зокрема, правопорушення, відповідальність за які встановлена частиною першою статті 122 КпАП («Перевищення встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху»).

Згідно з частиною другою статті 222 КпАП від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Аналізуючи зазначені норми матеріального права, колегія суддів доходить правового висновку, що у разі вчинення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, розгляд якого відповідно до частини першої статті 222 КпАП віднесено до компетенції Національної поліції, протокол про адміністративне правопорушення не складається і розгляд таких справ здійснюється на місці вчинення правопорушення, незалежно від того, чи оспорюватиме особа під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення допущене порушення і адміністративне стягнення.

Підсумовуючи наведене, слід зазначити, що ухвала Вищого адміністративного суду України від 28 грудня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права. Такий висновок узгоджується з підходом Конституційного Суду України до тлумачення положень частини першої статті 276 КпАП і не суперечить висновку цього Суду щодо випадків, коли застосування скороченого провадження при притягненні особи до адміністративної відповідальності є недопустимим.

Відмінність полягає лише у тому, що на дату постановлення спірної Постанови зазнало змін правове регулювання спірних правовідносин, що й вплинуло на результат вирішення спору в цій справі.

Відповідно до частини першої статті 244 КАС якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися або норма права у рішенні, про перегляд якого подана заява, застосована правильно, Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, статтями 241- 243 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у Верховному Суді

п о с т а н о в и л а:

у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Смокович

Судді: О.В. Білоус

Т.Г. Стрелець