Справа № 752/22167/17
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2018-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши в письмовому провадженні, без фіксування технічними засобами, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року у справі за заявою ОСОБА_3 про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В Л Е Н О:

ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому листі, виданому на підставі постанови по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року в задоволенні заяви про заміну сторони у виконавчому листі відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, заявником подано апеляційну скаргу, в якій ОСОБА_3 просить суд оскаржувану ухвалу скасувати, та прийняти нову, якою заяву про заміну сторони у виконавчому листі задовольнити. На думку апелянта, оскаржувана ухвала винесена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та інші наявні у справі докази, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, Як вбачається з матеріалів справи, постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2011 р. у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити дії позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, визнано дії УПФУ в Голосіївському районі м. Києва в частині відмови у здійсненні ОСОБА_4 перерахунку та виплати державної пенсії відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров»ю в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком за період з 13.06.2010 р. по день постановлення рішення протиправними; зобов'язано УПФУ в Голосіївському районі м. Києва перерахувати та виплатити ОСОБА_4 щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст.50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»та основну пенсію в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком, передбачену ст.54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період з 13.06.2010 р. по день постановлення рішення суду, з урахуванням раніше виплачених сум за вказаний період. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2011 року апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва залишено без задоволення, постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2011 р. - без змін.

На підставі вказаних судових рішень 12 липня 2011 р. Голосіївським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист, який був пред'явлений стягувачем до виконання до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві.

01.07.2015 року ОСОБА_4 помер. ОСОБА_5 є дружиною померлого.

27.10.2017 р. ОСОБА_5 звернулася до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні №453605888, відкритому на підставі виконавчого листа № 2-а-351/11 в порядку ст. 264 КАС України.

Відмовляючи в задоволенні вказаної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що суд не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_5 про заміну сторони у виконавчому провадженні в порядку, передбаченому ст.379 КАС України.

Однак, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 КАС України у редакції, яка була чинною на момент звернення, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд може замінити сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Вказана норма кореспондується із ч. 1 ст.. 379 КАС України в редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Аналогічні за змістом положення закріплені й у ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Приписи ст. 1218 Цивільного кодексу України визначають, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

За правилами, закріпленими у ч. 1 ст. 52 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв'язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім'ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім'ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, у тому числі й суми пенсій, нарахованих але не виплачених такій особі, зокрема, на підставі судового рішення.

Як вже було встановлено вище, постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2011 р. у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити дії позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, визнано дії УПФУ в Голосіївському районі м. Києва в частині відмови у здійсненні ОСОБА_4 перерахунку та виплати державної пенсії відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров»ю в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком за період з 13.06.2010 р. по день постановлення рішення протиправними; зобов'язано УПФУ в Голосіївському районі м. Києва перерахувати та виплатити ОСОБА_4 щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст.50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»та основну пенсію в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком, передбачену ст.54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період з 13.06.2010 р. по день постановлення рішення суду, з урахуванням раніше виплачених сум за вказаний період. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

За наслідками розгляду повідомлення ОСОБА_4 Головне управління ДКС України у м. Києві направило на адресу останнього лист від 04.05.2017 року №5-08/1619-4897, в якому зазначило, що у зв'язку з відкриттям бюджетних асигнувань за бюджетною програмою КПКВ3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду що гарантовані державою», ГУ Казначейства проводиться оплата за судовими рішеннями, що надійшли протягом 2013-2015 років (а.с. 85).

Крім того, Управлінням державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві відповідно до пункту 7 Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 року №440 прийнято для обліку рішення за виконавчим листом №2а-351/11 від 12.07.2011 року, який виданий Голосіївським районним судом м. Києва. Боржником визнано Управління Пенсійного фонду в Голосіївському районі м. Києва. Стягувачем визнано ОСОБА_4 (а.с. 83).

Таким чином, виконавче провадження за виконавчим листом №2а-351/11 від 12.07.2011 року не закрито, а сам виконавчий лист перебуває на обліку у Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві.

З урахуванням встановлених вище обставин, судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав для заміни сторони виконавчого провадження - стягувача його правонаступником - ОСОБА_3, оскільки матеріалами справи підтверджується існування виконавчого провадження та вибуття стягувача.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, колегія суддів зауважує, що зі змісту рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, випливає однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Відтак, викладені в судовому рішенні висновки про неможливість заміни стягувача у виконавчому провадженню з підстав відсутності такого виконавчого провадження, виконання з боку судового рішення в частині перерахунку (однак не виплаті) пенсії, а також неможливості включення до спадкової маси присудженої Позивачу пенсії, є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року про відмову в задоволенні заяви щодо заміни сторони виконавчого провадження підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення вказаної заяви.

Керуючись ст. ст. 229, 242-244, 250, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року - скасувати.

Замінити сторону стягувача у справі №2-а-2161/11 за адміністративним позовом ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України в Чернігівському районі Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, замінивши сторону стягувача на ОСОБА_3, яка є правонаступником ОСОБА_4.

Повний текст постанови складено « 26» квітня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма