Справа № 804/1570/18
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2018-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

23 квітня 2018 року Справа № 804/1570/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Жукової Є.О.
при секретарі судового засідання - Воробйовій П.В.
представника позивача - ОСОБА_1
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2018 р. провадження у справі було відкрито та справу призначено до розгляду у порядку підготовчого провадження.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
В судове засідання, призначене на 23.04.2018 р. зявився повноважний представник позивача. Відповідач, третя особа-1 та третя особа-2 до зали судового засідання не зявились, відомості про вручення судових повісток в матеріалах справи наявні, причини неявки невідомі.
При цьому, суд зазначає, що на виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2018 р. відповідачем та третіми особам не було надано до суду як відзиву на позов, так і пояснень або заперечень.
Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Зважаючи на викладене, та, відповідно до ст. 229 КАС України, враховуючи описану вище явку сторін у судове засідання, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписуваного технічного засобу судом не здійснювалось.
В судовому засіданні судом було поставлено на розгляд питання щодо можливості переходу до розгляду справи по суті за доказами, які наявні у матеріалах справи.
У звязку з неявкою в судове засідання, повноважних представників сторін, думка останніх щодо переходу до розгляду справи по суті суд невідома.
Таким чином, враховуючи зазначене вище, суд закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду зазначеної справи по суті, застосувавши принцип процесуальної економії та у відповідності до ст.ст.192 211, 217, 224 228 КАС України безпосередньо 23.04.2018 року.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
В матеріалах справи містяться відомості, що 17.02.2015 р. між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГОСПОДАР" укладено договір оренди землі від 17.02.2015 р.
Відповідно до п.1 зазначеного вище договору оренди землі від 17.02.2015 р. ОСОБА_3 надає, а Товариство з обмеженою відповідальністю "ГОСПОДАР" приймає в строкове платне користування земельну ділянку: для виробництва товарної сільськогосподарської продукції, яка знаходиться на території Прядівської сільської ради.
Пунктом 2 договору оренди землі від 17.02.2015 р. визначено, що в оренду передається земельна ділянка площею 4,5 % га, у тому числі 4,5 % га ріллі.
Договір укладено на 11 (одинадцять) років (п.8 договору оренди землі від 17.02.2015 р.).
Станом на 23.04.2018 р. будь-якої відповіді щодо зазначеної вище скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОСПОДАР" від 08.02.2018 р. матеріали справи не містять.
Однак, матеріалів виконавчого провадження №53250076 від 17.01.2018 р., станом на дану винесення судового рішення у даній справі №804/1570/18, Шевченківським відділом державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду направлено не було.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.5 ст.77 КАС України, якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
Правовідносини, що виникають у сфері виконання судових рішень регулюються нормами Конституції України №254к/96-ВР від 28.06.1996р, Закону України Про виконавче провадження №1404 VIII від 02.06.2016 р., Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» №1403-VIII від 02.06.2016 р., тощо.
Відповідно до ст.1 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.
Відповідно до ч.4 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», вимоги виконавця щодо виконання рішень є обовязковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобовязаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; розяснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обовязки.
За нормами ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Таким чином, державний виконавець законом наділений повноваженнями щодо вжиття відповідних заходів з метою примусового виконання виконавчого документу, зокрема, й вжиття заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ч.2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.
Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Відповідно до ч.2 ст.58 Закону України «Про виконавче провадження», майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам, що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обовязок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання).

Відповідно до ч.2 ст.58 Закону України «Про виконавче провадження», зберігач може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо проти цього не заперечує стягувач (щодо рухомого майна) або якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення чи зменшення цінності внаслідок користування.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення(вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення(дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Здійснивши системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства України, суд зазначає наступне.

Під час судового розгляду справи позивачем не було надано до суду будь-яких належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказів, що останній у відповідності до норм ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» є учасником виконавчого провадження №53250076 від 17.01.2018 р. з примусового виконання наказу №922/3503/16 виданого 06.01.2017 р. Господарським судом Харківської області про стягнення з ФОП ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_6 300000 грн. збитків, 5878 грн. судового збору, а всього 305878,00 грн.

При цьому, з оскаржуваної вимоги державного виконавця від 10.01.2018 р. №0314/27148/16 чітко вбачається, що боржником є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса: Дніпропетровська обл.., м.Дніпро, вул.Генерала Пушкіна, 36/36, РНОКПП НОМЕР_1, а стягувачем ОСОБА_6, адреса: м.Київ, вул.Раїси Окіної, 18/75, РНОКПП: НОМЕР_2.

Суд зазначає, що з резолютивної частини оскаржуваної вимоги державного виконавця від 10.01.2018 р. №0314/27148/16 будь-яких обовязкових вимог стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОСПОДАР» державним виконавцем зазначено не було.

Відтак, оскільки субєктним складом сторін за оскаржуваною вимогою державного виконавця від 10.01.2018 р. №0314/27148/16, у відповідності до ст.15 ЗУ «Про виконавче провадження» є боржником: ОСОБА_3, а стягувачем ОСОБА_6, ТОВ «ГОСПОДАР» не є учасником даного виконавчого провадження №53250076 від 17.01.2018 р., та власником земельної ділянки кадастровий номер :02:017:0941; площа 4,51 га; адреса Дніпропетровська область, Царичанський район, с/рада Прядівська, що враховуючи зміст права власності у його субєктивному значенні, який складається з 3-х «прав» власника ОСОБА_3, а саме: права володіння; права користування та права розпорядження, унеможливлює позивачу здійснювати будь-які дії щодо впливу на таку річ, тобто земельну ділянку, визначену в оскаржуваній вимозі, яка в свою чергу буде мати правовий наслідок з примусового виконання наказу №922/3503/16, виданого 06.01.2017 р. Господарським судом Харківської області боржником ОСОБА_3.

Зазначене вище також має наслідком відсутність підстав задоволення позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОСПОДАР" до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа-1 - ОСОБА_2 особа-підприємець ОСОБА_3, третя особа-2 - ОСОБА_4 про визнання протиправною та скасування вимоги державного виконавця №0314/27148/16 від 10.01.2018 р.

За викладених обставин суд зазначає, що оскаржувана вимога державного виконавця №0314/27148/16 від 10.01.2018 р. у відповідності до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнята відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження» з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень безпосередньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку, а тому в адміністративного суду відсутні правові підстави для задоволення даного позову.

Вирішуючи питання про сплату судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторона, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до платіжного доручення від 23.002.2018 р. №40 за подання позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1 762,00 (одна тисяча сімсот шістдесят дві грн., 00 коп.), який у повному розмірі зараховано до Державного бюджету України.

Враховуючи відмову в задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОСПОДАР" до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа-1 - ОСОБА_2 особа-підприємець ОСОБА_3, третя особа-2 - ОСОБА_4 про визнання протиправною та скасування вимоги державного виконавця №0314/27148/16 від 10.01.2018 р., суд приходить до висновку про відсутність підстав для присудження і всіх здійснених позивачем документально підтверджених судових витрат з Державного бюджету України, а саме, судового збору у розмірі 1 762,00 (одна тисяча сімсот шістдесят дві грн., 00 коп.).

Керуючись ст.ст.242-244, 246, 250, 254, 255, 271, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ГОСПОДАР" до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа-1 - ОСОБА_2 особа-підприємець ОСОБА_3, третя особа-2 - ОСОБА_4 про визнання протиправною та скасування вимоги державного виконавця №0314/27148/16 від 10.01.2018 р. відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_8