Справа № 641/8651/17
Суддя: Лях О.П.
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 р. м. ХарківСправа № 641/8651/17

Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Лях О.П.

суддів: Яковенка М.М. , Старосуда М.І.

при секретарі судового засідання Жданюк А.О.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.01.2018 року (м.Харків, головуючий суддя І інстанції Боговський Д.Є., повний текст складено 19.01.2018 року) по справі № 641/8651/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради про поновлення порушеного права, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2, 15.12.2017 року звернулася до суду із адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради (далі УПСЗН Слобідського району), в якому просила: (а.с.2-7)

- визнати та поновити її право на отримання грошової допомоги при народженні дитини;

- зобовязати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради здійснити виплату допомоги при народженні дитини;

- стягнути моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовані протиправністю дій відповідача щодо відмови у призначенні допомоги у звязку з народженням дитини через звернення за її призначенням пізніше ніж через 12 календарних місяців з дня народження дитини, оскільки народжена дитина є інвалідом та вона весь час змушена була займатися саме питаннями її лікуванням

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.01.2018 року по справі № 641/8651/17 залишено без задоволення адміністративний позов ОСОБА_2 (а.с.24-27)

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. (а.с.30-33)

В обгрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що конституцією України та міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, передбачено соціальні гарантії дітей. При цьому вказує на неотримання дитиною допомоги при народженні, а несвоєчасне звернення із заявою про призначення такої допомоги до відповідних органів УПСЗН обставинами, повязаними із особливим станом дитини та необхідністю постійного догляду за нею.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає на втрату позивачем права на призначення такої допомоги у звязку із сплином терміну, протягом якого необхідно було звернутися до органу УПСЗН із відповідною заявою, тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, заслухавши пояснення представника відповідача дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу частково задовольнити з огляду на наступне.

Відповідно до ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної Відповідно до ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи, позивач є матір»ю ОСОБА_3, яка народилася 28.01.2015 року згідно свідоцтва про народження серії І-ВЛ № 395821. (а.с.9)

Згідно посвідчення серії ААГ №036890, виданого УПСЗН Слобідського району дитина є інвалідом (а.с.22)

Позивач звернулась до УПСЗН Слобідського району із заявою щодо призначення допомоги при народженні дитини , проте листом від 17.11.2017 року №Т-01-69/767/5/17 їй було повідомлено про о відсутність підстав для виплати соціальної виплати, оскільки батьки дитини не звернулись із заявою про призначення допомоги у звязку з народженням дитини до 28.01.2016 і, як наслідок, вони втратили право на призначення допомоги. (а.с.9)

Залишаючи без задоволення адміністративний позов , суд першої інстанції виходив з того, що закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення із заявою про призначення допомоги при народженні дитини призводить до припинення суб'єктивних прав і обов'язків, у спірних правовідносинах - можливості звернення з заявою про призначення допомоги при народженні дитини. При цьому суд першої інстанції зазначив, що позивачем не вказуються підстави, за яких він не мав можливості вчасно подати документи для призначення допомоги, а передбачений законодавством строк є достатньо тривалим для того, щоб особа, яка бажає скористатись правом на отримання вказаних видів державної допомоги, могла його реалізувати.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Положеннями ч.1 ст.52 конституції України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання допомоги при народженні дитини засновані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Положеннями п.2 ч.1 ст. 3 цього Закону передбачено, що при народженні дитини призначається державна допомога.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Згідно зі ст.6 цього Закону документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно. За наявності письмової заяви особи, яка претендує на призначення допомоги, але за станом здоров'я або з інших поважних причин не може самостійно зібрати необхідні документи, збір зазначених документів покладається на органи, що призначають допомогу.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини.

Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Аналогічні положення містяться в п.12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751, (далі Порядок №1751).

Отже, чинним законодавством, яке регулює спірні правовідносини, визначено обов'язкову умову призначення допомоги при народженні дитини, а саме: звернення за її призначенням не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, донька позивача ОСОБА_3 народилась 28.01.2015 року, а із заявою про призначення допомоги при народженні дитини позивач звернулась до відповідача лише в листопада 2017 року, тобто після закінчення законодавчо встановленого строку.

З огляду на викладене, у відповідача були підстави для відмови у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини.

В той же час, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Позивач посилається на пропуск строку звернення до УПСЗН Слобідського району у звязку із особливим станом дитини та необхідністю постійного перебування разом з нею. Протягом 12 місяців після народження дитини вона постійно перебувала разом із дитиною в лікувальних закладах. Згідно до Медичного висновку Харківської міської дитячої лікарні №1 від 14.07.2017 року у дитини деформація н/кінцівок з порушенням функції та зниженням опороздатності.

Колегія суддя суддів вважає заслуговуючими уваги доводи апеляційної скарги позивача про поважність причин пропуску звернення у встановлений законом строк для призначення допомоги при народженні дитини, з огляду на те, що дитина народжена з фізичними вадами потребувала постійного знаходження саме матері, а з 14.07.2017 року визнана дитиною інвалідом.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги особливості психологічного стану, у якому перебувала жінка після народження хворої дитини, і, як наслідок, наявність обставин, які обєктивно завадили ОСОБА_2 звернутися із вказаною заявою.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Крім того, варто зазначити, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

В даному випадку неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

Таким чином, беручи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що позивач змушена була постійно перебувати разом із дитиною та, в тому числі, в лікувальних закладах, виходячи із завдань адміністративного судочинства, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зобовязання відповідача призначити ОСОБА_2 соціальну допомогу при народженні дитини .

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення із відповідача моральної шкоди у розмірі 20000 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Згідно із п. 3 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами і доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Колегія суддів вважає, що позивач не надала суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного звязку між діями відповідача та завданням моральної шкоди, в тому числі, у вигляді розладів здоровя внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо з огляду на те, що звернення позивача щодо призначення допомоги при народженні дитини до відповідача відбулося у листопаді 2017 року після сплину 12 місяців з дня народження дитини, проти чого позивач не заперечує та саме з цих підстав відповідачем було відмовлено в призначенні допомоги.

Враховуючи вказане, позовні вимоги ОСОБА_2 у частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно із ч.ч.1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно із п.4 ч.1 ст.322 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, в тому числі, встановленого судом строку для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Положеннями ч.1 ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині залишення без задоволення позовних вимог про визнання та поновлення права ОСОБА_2 на отримання грошової допомоги при народженні дитини; зобовязання Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради здійснити виплату ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини з ухваленням нового рішення про задоволення цієї частини вимог та зобов'язати відповідача , подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи вищевказане та керуючись ст.ст.2, 241, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329, 331, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.01.2018 року по справі № 641/8651/17 скасувати в частині залишення без задоволення позовних вимог про визнання та поновлення права ОСОБА_2 на отримання грошової допомоги при народженні дитини; зобовязання Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради здійснити виплату ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини.

В цій частині прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати та поновити право ОСОБА_2 на отримання грошової допомоги при народженні дитини.

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради здійснити виплату ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району Харківської міської ради відповідно до ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України подати у місячний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення.

В іншій частині рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.01.2018 року по справі № 641/8651/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2018 року.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_6