Справа № 808/1608/16
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 квітня 2018 року

Київ

справа №808/1608/16

адміністративне провадження №К/9901/41152/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у порядку письмового провадження
касаційну скаргуОСОБА_2
на постановуЗапорізького окружного адміністративного суду від 27.10.2016 (Головуючий суддя - О.В. Матяш)
та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2016 (Колегія у складі суддів: С.Ю. Чумак, М.М. Гімон, І.В. Юрко)
у справі №808/1608/16
за позовомОСОБА_2
доДержавної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області (далі - ДПІ)
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом, у якому просила визнати протиправним та повністю скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №365-17 від 11.06.2015, складене ДПІ, яким визначено їй суму грошового зобов'язання з транспортного податку у розмірі 25000 грн. 00 коп.

Обґрунтовуючи позов вказала, що вказане рішення прийнято відповідачем незаконно, оскільки правила визначення податкового зобов'язання стосовно транспортного податку за легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб см, встановлені ст. 267 Податкового кодексу України (з урахуванням приписів підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 та підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 цього Кодексу, далі - ПК України) не можуть застосовуватися раніше 2016 року.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 27.10.2016, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2016, у задоволенні позову відмовлено. Мотивуючи рішення, суд першої інстанції, з чим погодився суд апеляційної інстанції, зазначив про безпідставність позовних вимог, так як спірне податкове повідомлення-рішення прийнято відповідачем у межах та спосіб передбачених Конституцією та Законами України.

Не погоджуючись з рішеннями суду першої апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Здебільшого доводи касаційної скарги є аналогічними обґрунтуванням його позову та не підлягають повторному зазначенню. Також вказує, що місцевою радою у 2015 році було введено відповідний транспортний податок, а тому суди попередніх інстанцій не мали права посилатись на положення підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України.

В запереченнях на вказану касаційну скаргу, які надійшли до Вищого адміністративного суду України, відповідач просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем 11.06.2015 прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №365-17, відповідно до якого позивачу, як власнику транспортного засобу марки TOYOTA HIGHLANDER, 2014 року випуску, Д/Н НОМЕР_1, об'ємом двигуна 3456 куб.см, визначено суму податкового зобов'язання з транспортного податку у розмірі 25000 грн. 00 коп., яке нею було частково сплачено (3000 грн. 00 коп.).

Законом України «Про внесення змін до ПК України та деяких законодавчих актів Законом України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок та податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.

Згідно із пунктом 10.2 статті 10 ПК України, в редакції Закону № 71-VIII місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зважаючи на зміст наведених законодавчих норм, встановлення податку на майно, зокрема в частині транспортного податку, є безумовним обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України регламентовано порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням транспортного податку на 2015 рік відповідні норми Закону № 71-VIII набрали чинності з 01.01.2015. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов'язку щодо встановлення транспортного податку. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення транспортного податку.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Таким чином, транспортний податок мав справлятися не раніше 2016 року.

Між іншим, зазначене підтверджується тією обставиною, що запроваджуючи змінений транспортний податок у 2016 році законодавець обмежив дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, передбачивши, що ця норма не поширюється на рішення місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2016 рік.

В такий спосіб Верховною Радою України було змінено правове регулювання питання запровадження місцевих податків, і зокрема, транспортного податку. Відповідно, усі передбачені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України наслідки, в тому числі послідовність дій місцевих рад щодо прийняття та опублікування рішень про встановлення місцевих податків не застосовуються.

Підсумовуючи викладене, Суд вважає неправильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що у відповідача були правові підстави для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, оскільки запроваджені Законом України №71-VIII зобов'язання щодо сплати транспортного податку з фізичних осіб виникають у платників податків лише після 01.01.2016.

Відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 349, статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення, не передаючи справи на новий розгляд. Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення - про задоволення позову.

Відповідно частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи позивач оскаржуючи у судовому порядку вказане податкове повідомлення-рішення сплатив судовий збір: до суду першої інстанції - 551 грн. 20 коп. (квитанція №29 від 19.05.2016); до суду апеляційної інстанції - 607 грн. 20 коп. (квитанція №ПН156068 від 18.11.2016); до суду касаційної інстанції - 661 грн. 44 коп. (квитанція №1141 від 04.01.2017).

За таких обставин, Суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ДПІ, сплачений позивачем судовий збір до трьох судових інстанцій у розмірі - 1819 грн. 84 коп.

Керуючись статтями 139, 341, 345, 349, 351 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

2. Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 27.10.2016 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2016 у справі № 808/1608/16 скасувати.

3. Ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити.

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №365-17 від 11.06.2015, складене ДПІ, яким ОСОБА_2 визначено суму грошового зобов'язання з транспортного податку у розмірі 25000 грн. 00 коп.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області, сплачений позивачем судовий збір в загальному розмірі 1819 грн. 84 коп.

6. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду