Справа № 826/19262/16
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2018-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Земляної Г.В., Лічевецького І.О.,

за участю:

секретаря Левченка А.В.,

представника позивача Панасюк І.В.,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон 2015" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2018 у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон 2015" до державного реєстратора філії комунального підприємства Київської обласної ради "Готово" Дуднік Ольги Сергіївни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, треті особи: Комунальне підприємство Київської ради "Готово", ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Легіон 2015" звернулося до суду з позовом до державного реєстратора філії комунального підприємства Київської обласної ради "Готово" Дуднік О.С., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, треті особи: Комунальне підприємство Київської ради "Готово", ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання протиправними та скасування:

рішення державного реєстратора філії комунального підприємства Київської обласної ради "Готово" міста Києва Дуднік Ольги Сергіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07.11.2016 №32250741;

рішення приватного нотаріуса Швець Руслана Олеговича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.01.2017 №33602570 (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2018 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, апелянтом було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати оскаржувану постанову, та прийняти нову, якою задовольнити позов.

Свої доводи апелянт обґрунтовує незаконністю дій відповідачів при вчиненні реєстрації права власності, оскільки вказаний об'єкт належить саме позивачу, а не третім особам, а також необхідністю захисту законних прав та інтересів.

Представник позивача в судовому засіданні наполягала на задоволенні вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просила скасувати, а позов задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Представники відповідачів та третя особа до судового засідання не з'явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується та вірно встановлено судом першої інстанції, що на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та на підставі акту приймання-передачі нежитлових приміщень загальною площею 1 003,8 кв.м. на АДРЕСА_1, складеного 14.09.2016 року, позивачем набуто право власності на нежитлові приміщення - група приміщень № 154 (приміщення з № 1 по № 16, поверх -1), група приміщень № 155 (приміщення з № 1 по № 18, підвал), літ. «А» загальною площею 1003,8 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (далі - нерухоме майно).

Зазначене нерухоме майно було зареєстровано за позивачем 14.09.2016 приватним нотаріусом Виходцевою Євгенією Ігорівною, при цьому, реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна було визначено як №00.

07.11.2016 державним реєстратором Дуднік Ольгою Сергіївною, здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_9

При цьому, вказане нерухоме майно було визначено як нежитлову будівлю з прибудовами загальною площею 1089,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2. Підставою реєстрації було визначено рішення Ленінського районного суду м. Луганська по справі № 2/1291/2004 року від 16.06.2004 року. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме реєстраційним номером об'єкта визначено №000.

27.01.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем було зареєстровано право власності на нерухоме майно за ОСОБА_7, на нежитлову будівлю з прибудовою загальною площею 1089,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об'єкта 000.

Не погоджуючись з вищевказаними реєстраційними діями, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивачем не повідомлено про існування визначених законом підстав для відмови у державній реєстрації нерухомого майна за реєстраційним номером №000, а також з того, що порушення прав позивача може мати місце внаслідок присвоєння адреси об'єкту нерухомого майна та, відповідно, реєстраційного номеру, за яким здійснюється реєстрація майна.

Колегія суддів, досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та доводи апеляційної скарги, оцінюючи їх в сукупності, зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Оскаржуючи вищезазначені рішення про державну реєстрацію від 07 листопада 2016 року та від 27 січня 2017 року, позивач стверджує, що зареєстроване відповідачами нерухоме майно за реєстраційним номером 000 і майно, за реєстраційним номером 00, належне позивачу, є тим самим майном, тому реєстрацію було проведено протиправно щодо належного позивачу майна.

Крім того, під час апеляційного розгляду справи, представником позивача зазначено, що зазначені об'єкти нерухомості за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, які належать ТОВ «Легіон 2015» та ОСОБА_7 не є різними об'єктами, а є одним і тим же об'єктом. А відтак, право власності позивача на даний об'єкт нерухомості може бути порушено внаслідок неправомірних дій третіх осіб, шляхом продажу вказаного майна, обмеження в користуванні тощо.

Аналіз зазначених фактичних обставин справи дає підстави суду апеляційної інстанції вважати, що оскаржуваним реєстраційним діям передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне, зокрема, про власника спірного, зі слів позивача, приміщення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «судом встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» зазначив, що поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За приписами п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг;

Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

За правилами ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

З огляду на те, що спірні правовідносини пов'язані з наявністю цивільних прав позивача та третіх осіб на об'єкти нерухомості, які набуті на підставі цивільно-правових угод, та на переконання позивача є одним об'єктом, а не різними, то даний спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Так, у справі, що розглядається оскаржуються реєстраційні дії, стосовно яких існує спір про право цивільне, у межах якого можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією права власності на приміщення, а тому цей спір не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Таку правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 14 червня 2016 року у справі № 21-41а16 та від 11 квітня 2017 року у справі № 808/2298/15, а також у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №396/2550/17.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом апеляційної інстанції критично оцінюються доводи апелянта, які стосуються обставин справи та містять посилання на загальні норми законодавства, що жодним чином не спростовує правове обґрунтування суду апеляційної інстанції.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі, з огляду на наявність в межах даної справи спору про право, та зазначає, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У відповідності до пункту першого частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Приписами ч.1 ст. 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2018 підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Водночас, суд апеляційної інстанції роз'яснює позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон 2015" задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2018 - скасувати, а провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон 2015" до державного реєстратора філії комунального підприємства Київської обласної ради "Готово" Дуднік Ольги Сергіївни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, треті особи: Комунальне підприємство Київської ради "Готово", ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання протиправними та скасування рішень - закрити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Постанову у повному обсязі складено 02.05.2018)

Головуючий суддя: Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя І.О. Лічевецький