Справа № 826/2945/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2018 року № 826/2945/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом

Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»

до

Державної фіскальної служби України

про

визнання протиправною та скасування податкової консультації від 09 жовтня 2017 року №2173/6/99-99-12-02-03-15/ІПК,-

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» (далі по тексту – позивач, ПАТ «Укртелеком») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (далі по тексту – відповідач), в якому просить визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної фіскальної служби України від 09 жовтня 2017 року №2173/6/99-99-12-02-03-15/ІПК.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржувана податкова консультація є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки вона не ґрунтується на законодавчих нормах та надана, виходячи з розширеного тлумачення норм Податкового кодексу України. Додатково позивач зазначив, що будівлі транспорту та засобів зв’язку згідно з ДК 018-2000, не відносяться до «будівель нежитлових інших», а виділені в окрему групу і такої групи об’єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, Податковий кодекс України не містить.

Позивач стверджує, що оскільки ДК 018-2000 є спеціальним нормативно-правовим актом, яким слід керуватися при класифікації нерухомого майна (у тому числі і з метою визначення чи підпадає таке майно під перелік об’єктів оподаткування, визначених Податковим кодексом України, або звільняється від обкладення відповідним податком), то його положення необхідно використовувати і щодо визначення об’єктів, які відносяться до категорії «інші будівлі», визначеної підпунктом 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.

Також, позивач звернув увагу на порушення податковим органом принципу презумпції правомірності рішень платника податку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у даній адміністративній справі.

Представник відповідача у відзиві на адміністративний позов зазначив, що аналіз структури підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що законодавцем до переліку об’єктів нежитлової нерухомості віднесені усі об’єкти, крім тих, які віднесені відповідно до законодавства до житлової нерухомості (використання словосполучення «будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду»). При цьому, в абзаці другому 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України наводиться класифікація будівель, які віднесені до нежитлової нерухомості, а словосполучення «інші будівлі» має охоплювати усі інші, не охоплені попередніми класифікаціями абзацу другого 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України будівлі.

Тобто, податковий орган стверджує, що термін «інші будівлі», наведений законодавцем у абзаці «є» підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, включає у інші, ніж некласифіковані у підпункті 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об’єкти та не віднесені до житлового фонду, а відтак будівлі транспорту та зв’язку (код 127) віднесені до нежитлового фонду та є об’єктом оподаткування податком на майно.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ПАТ «Укртелеком» зазначило в позові, що має на своєму балансі будівлі засобів зв’язку та пов’язані з ними будівлі, а саме: телефонні станції, телекомунікаційні центри, центри обслуговування споживачів, будівлі передавального радіоцентру, радіовузли, приміщення лінійно-технічних дільниць, кабельні дільниці, тощо, які згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року №507 (далі по тексту - ДК 018-2000) відносяться до нежитлових будівель підрозділу 12 групи 124 «Будівлі транспорту та засобів зв’язку».

З 01 січня 2015 року, відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 розділу ХІІ Податкового кодексу України, об’єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об’єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктом 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено перелік об’єктів нежитлової нерухомості, яким передбачено, що об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

У зв’язку з тим, що Податковим кодексом України не визначено яке саме нерухоме майно входить до категорії «інші будівлі», ПАТ «Укртелеком» звернулось до Комітету з питань податкової та митної політики Верховної Ради України з листом №2987-20 від 16 липня 2015 року щодо практичного застосування пункту 14.1.1291 Податкового кодексу України.

В даному листі позивач просив надати роз’яснення: 1) чи правомірно використовувати Класифікатор як документ, на підставі якого платник податку визначатиме об’єкти нежитлової нерухомості, які входять до переліку об’єктів, що оподатковується податком на майно; 2) враховуючи, що пункт 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України не містить в переліку нежитлової нерухомості підклас 1241 будівель транспорту і зв’язку, чи є правомірною позиція платника податків, що будівлі зв’язку (зокрема будівлі центрів радіо- та телевізійного мовлення, телефонних телекомунікаційних центрів та інші) не відносяться до нежитлової нерухомості з метою оподаткування податком на майно.

За результатами розгляду зазначеного листа Державна фіскальна служба Україна за дорученням Комітету з питань податкової та митної політики Верховної Ради України надала ПАТ «Укртелеком» відповідь №23611/6/99-99-17-04-01-15 від 05 листопада 2015 року «Про розгляд листа».

Державна фіскальна служба України зазначила, що об’єкти нежитлової нерухомості виділені підпунктом 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України є ідентичними класам та групам ДК 018-2000, зокрема, (код 1211) «Будівлі готельні», (код 1220) «Будівлі офісні», (код 1230) «Будівлі торговельні», (код 1242) «Гаражі», (код 1261) «Будівлі для публічних виступів», (код 125 «Будівлі промислові та склади», (код 127) «Будівлі нежитлові інші».

Отже, при визначенні об’єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, доцільно використовувати ДК 018-2000. Будівлі зв’язку, віднесені до класу (код 1241) «Вокзали, аеровокзали, будівлі засобів зв’язку та пов’язані з ними будівлі» ДК 018-2000 не визначені підпунктом 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України як типи об’єктів оподаткування таким податком.

У зв’язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21 грудня 2016 року №1797, зокрема в частині підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, ПАТ «Укртелеком» звернулось до Державної фіскальної служби України із запитом про надання індивідуальної податкової консультації.

Так, у запиті №2444-вих-32 від 13 вересня 2017 року позивач просив надати консультацію щодо:

- правомірності не оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об’єктів нерухомого майна, які відносяться до підрозділу 12 групи 124 класу 1241 ДК 018-2000;

- критеріїв, за якими платник податків може відносити об’єкти нерухомості до відповідної групи та класу ДК 018-2000.

Державна фіскальна служба України на запит позивача надала податкову консультацію №2173/6/99-99-12-02-03-15/ІПК від 09 жовтня 2017 року «Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

Позиція податкового органу зводиться до того, що оскільки визначення терміну «об’єкти нежитлової нерухомості» містить пункт «є» - «інші будівлі», як «споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів», то не вбачаються підстави для виключення нежитлових будівель класу 1241 із об’єктів оподаткування відповідним податком.

Незгода позивача із вказаною податковою консультацією зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог пункту 52.1 статті 52 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Згідно пункту 52.2 статті 52 Податкового кодексу України, індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

Пунктом 52.3 статті 52 Податкового кодексу України визначено, що за вибором платника податків індивідуальна податкова консультація надається в усній або письмовій формі. Індивідуальна податкова консультація, надана в письмовій формі, обов'язково повинна містити назву - податкова консультація, реєстраційний номер в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства.

З оскаржуваної податкової консультації вбачається, що позиція контролюючого органу базується на тому, що будівлі транспорту та зв’язку (код 127) віднесені до нежитлового фонду та є об’єктом оподаткування податком на майно, оскільки термін «інші будівлі», наведений законодавцем у абзаці «є» підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, включає у інші, ніж некласифіковані у підпункті 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, об’єкти та не віднесені до житлового фонду.

Питання оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки регулюються статтею 266 Податкового кодексу України.

Зокрема, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України – є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об’єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування згідно підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України - є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктами 14.1.129 та 14.1.129№ пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, об'єкти житлової нерухомості – це будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки, а об'єкти нежитлової нерухомості – будівлі, приміщення, що не віднесені законодавством до житлового фонду.

Вимогами наведеної норми Податкового кодексу України об’єкти нерухомого майна поділено на 8 видів нежитлової нерухомості.

При цьому, згідно положень наказу Міністерства фінансів України від 10 квітня 2015 року №408, яким затверджено форму податкової декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, тип об'єкта житлової та/або нежитлової нерухомості визначається, виходячи з класифікації на 9 груп: 1 - квартира; 2 - житловий будинок; 3 - інший об'єкт житлової нерухомості; 4 - будівля готельна; 5 - будівля офісна; 6 - будівля торговельна; 7 - гараж; 8 - будівля для публічних виступів; 9 - інша будівля.

Наведене дає підстави для висновку, що необхідність оподаткування об’єкта нежитлової нерухомості залежить від правильності класифікації такого об’єкта залежно від його функціонального використання.

Державний класифікатор будівель та споруд є складовою частиною Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації. Класифікатор розроблено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 1998 р. №971 «Про Програму реформування державної статистики на період до 2002 року».

Так, об'єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Водночас, у вступі ДК 018-2000 визначено, що він призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні.

В розділі 2 ДК 018-2000 наведено перелік нежитлових будівель, в число яких входять, зокрема, вокзали, аеровокзали, будівлі засобів зв’язку та пов’язані з ними будівлі (код 124 клас 1241 ДК 018-2000).

До зазначеного класу відносяться: будівлі цивільних та військових аеропортів, міського електротранспорту, залізничних станцій, автобусних станцій, морських та річкових вокзалів, фунікулерних та підіймальних станцій канатних доріг – будівлі центрів радіо- та телевізійного мовлення, телефонних станцій, телекомунікаційних центрів та т. ін.

Цей клас включає також: ангари для літаків, будівлі залізничних блокпостів, локомотивні та вагонні депо, трамвайні та тролейбусні депо; телефонні кіоски; будівлі маяків; диспетчерські будівлі повітряного транспорту.

Суд звертає увагу, що до підкласу коду 124 входять: автовокзали та інші будівлі автомобільного транспорту (код 1241.1); вокзали та інші будівлі залізничного транспорту (код 1241.2); будівлі міського електротранспорту (код 1241.3); аеровокзали та інші будівлі повітряного транспорту (код 1241.4); морські та річкові вокзали, маяки та пов'язані з ними будівлі (код 1241.5); будівлі станцій підвісних та канатних доріг (код 1241.6); будівлі центрів радіо- та телевізійного мовлення, телефонних станцій, телекомунікаційних центрів та т. ін. (код 1241.7); ангари для літаків, локомотивні, вагонні, трамвайні та тролейбусні депо (код 1241.8); будівлі транспорту та засобів зв'язку інші (код 1241.9).

Водночас, під кодом 127 визначено «Будівлі нежитлові інші», до підкласу якого входить: будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства (код 1271); будівлі для культової та релігійної діяльності (код 1272); пам'ятки історичні та такі, що охороняються державою (код 1273); будівлі інші, не класифіковані раніше (код 1274).

З урахуванням наведеного, суд погоджується з доводами позивача, що будівлі транспорту та засобів зв’язку відповідно до ДК 018-2000 не відноситься до категорії «будівель інших нежитлових», а виділені в окрему групу об’єктів нежитлової нерухомості. При цьому, Податковий кодекс України такої групи об’єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки не містить.

Правомірність застосування положень ДК 018-2000 підтверджується наданими податковим органом податковими консультаціями, які є в загальнодоступному інформаційно-довідковому ресурсі та копії деяких з них долучені позивачем до матеріалів справи.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що позиція відповідача стосовно того, що об’єктами нерухомого майна є усі об’єкти, які не віднесені до житлового фонду, свідчить про розширене тлумачення норм чинного законодавства та ігнорування положень ДК 018-2000, який, в даному випадку, є спеціальним нормативно-правовим актом в межах спірних правовідносин.

Водночас, відповідно до вимог підпункту 4.1.4 статті 4 Податкового кодексу України податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку, згідно якого, в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач при наданні оскаржуваної податкової консультації виходив з розширеного тлумачення норм Податкового кодексу України, діяв всупереч одного з основних принципів податкового законодавства України та вимог спеціального нормативно-правового акту в сфері класифікації об’єктів нерухомого майна, а відтак така податкова консультація підлягає скасуванню в судовому порядку.

При цьому, суд звертає увагу на вимоги пункту 53.2 статті 53 Податкового кодексу України, відповідно до якого платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду про скасування наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, або контролюючий орган з урахуванням висновків суду зобов'язані опублікувати узагальнюючу податкову консультацію або надати платнику податків індивідуальну податкову консультацію.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб’єктом владних повноважень, покладений на нього обов’язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконано та не доведено правомірність видання оскаржуваної податкової консультації, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної фіскальної служби України від 09 жовтня 2017 року №2173/6/99-99-12-02-03-15/ІПК.

3. Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (01601, м. Київ, бульвар Т. Шевченка, 18, ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, Львівська площа, 8, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII “Перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко