Справа № 807/63/18
Суддя: Ващилін Р. О.
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 квітня 2018 року м. Ужгород№ 807/63/18
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ващиліна Р.О.

при секретарі судового засідання Неміш Т.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1 Небі , представник - ОСОБА_2,

відповідача: представник - ОСОБА_3,

перекладач: Мухаммад ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 Небі до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 Небі звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якій просить: 1) визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 Небі біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов'язати даний орган влади повторно розглянути заяву ОСОБА_1 Небі про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Державної міграційної служби України №504-17 від 28 грудня 2017 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі того, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні. Зазначене рішення вважає необґрунтованим та незаконним з огляду на те, що він є курдом за національністю та прихильником курдської Народної демократичної партії, виготовляв прапори і трафарети на демонстрації для партії, буклети для курдської партії Загони народної самооборони, яка є не визнаною та забороненою в ОСОБА_5, члени та прихильники якої переслідуються та арештовуються владою. В березні 2017 року під час чергових заходів проти членів партії Загони народної самооборони позивачу повідомили, що за його будинком стежать, у звязку з чим змушений був покинути ОСОБА_5 та виїхати в Україну. Вважає, що оскаржуване рішення відповідача створює для нього загрозу повернення до країни громадянської приналежності, де йому загрожує небезпека, а саме, позбавлення волі та реальна небезпека бути підданим нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Зокрема, зазначили, що позивач приїхав з сімєю в Україну з метою подальшого виїзду в Німеччину, де в нього проживає дядько. Прибувши в Україну вперше до Харкова, вони вилетіли до Боснії і Герцеговини з наміром звідти потрапити до країн Європейського Союзу. Однак їх повернули, оскільки вони не мали доказів бронювання готелю. Після чого змушені були повернутися до ОСОБА_5, де його знайомив повідомив про наявність людини, яка зможе допомогти за винагороду переправитися через Україну. У звязку з чим знову прилетів в Україну, де після перетину кордону на території Угорщини він був затриманий та в порядку реадмісії в складі групи осіб, які незаконно поза пунктом пропуску перетнули державний кордон, був прийнятий посадовими особами відділу прикордонної служби «Лужанка».

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, згідно з яким вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, мотивуючи тим, що в порядку ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» з метою отримання статусу біженця позивач повинен був протягом 5 робочих днів після перетину державного кордону звернутися до Державної міграційної служби України із відповідною заявою. Крім того, зазначає, що на основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні походження (ОСОБА_5), співбесід по уточненню викладених ОСОБА_1 Небі фактів, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної до певної соціальної групи або політичних переконань.

06 березня 2018 року представник позивача подав клопотання про долучення до матеріалів справи копію судового наказу і рішення про арешт від 02.08.2017 р., відповідно до якого Управлінням прокуратури Діярбакир у звязку з відкриттям провадження через членство та участь у діяльності терористичних організацій прийнято рішення про арешт ОСОБА_1.

12 березня 2018 року представником позивача до Закарпатського окружного адміністративного суду надіслано відповідь на відзив б/н від 06.03.18 р., згідно з якою вважає, що наданий суду судовий наказ від 02.08.2017 р. є достатнім підтвердженням членства ОСОБА_1 Небі партії «Загонів народної самооборони». У звязку з чим стверджує, що відповідачем проігноровано факти наявності у відкритих джерелах інформації про порушення прав курдського населення ОСОБА_5, яке виразилося в масових руйнуваннях, вбивствах, тортурах, насильницьких зникненнях, тощо.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 Небі громадянин ОСОБА_5, курд за національністю. До виїзду з ОСОБА_5 проживав в місті Діярбакир.

17 серпня 2017 року позивач звернувся до ОСОБА_6 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Висновку від 07 вересня 2017 року працівника ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2017UZ0016, за результатами розгляду справи ОСОБА_1 Небі посадова особа ОСОБА_6 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області дійшла висновку про відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також ст. 1 Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу 1967 року, ст.ст. 2, 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слід відмовити.

Рішенням Державної міграційної служби України від 28 грудня 2017 року №504-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 Небі, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням ОСОБА_6 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 16.01.2018 року №4.3/2 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Вирішуючи питання з приводу спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі Закон).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути повязано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначений ст. 5 Закону. Так, ч. 1 зазначеної ст. передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виключні умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені ст. 6 Закону, серед яких, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. ОСОБА_4 цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Ст. 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ч. 2 ст. 9 Закону визначено, що працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ч. 5 ст. 10 Закону передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

П. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа зобовязана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 5 ст. 4 ОСОБА_7 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

В ході судового розгляду справи, що також встановлено в результаті проведення співбесід з позивачем ОСОБА_6 управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області під час розгляду його звернення, ОСОБА_1 Небі стверджував, що побоюється повернення в країну свого походження, оскільки з кузеном мав спільну фірму в ОСОБА_5, де вони незаконно виготовляли стяги для «Загонів народної самооборони» YPG (далі YPG) протягом 2014 2017 рр. Двоє робочих цієї фірми були заарештовані поліцією. Окрім цього, поліцією проведено обшук, під час якого знайдено декілька стягів. Тому заявляє, що влада вважає його терористом, стежила за ним, через що він переїхав до м. Мерсін, а звідти виїхав з ОСОБА_5. Перебуваючи в Україні йому стало відомо, що 02.08.2017 р. видано судовий наказ про його арешт. Таким чином, причиною звернення за захистом зазначив політичні переконання.

ОСОБА_3 з тим, із заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вбачається, що позивач покинув ОСОБА_5 з дозволу влади на підставі наявного паспорта.

Окрім того, під час співбесіди 01.12.2017 р. повідомив, що членом YPG не являється, а тільки виготовляв продукцію для цієї організації. Проте зазначив, що він є членом Народної демократичної партії, однак така, за його словами, є дозволеною. Окрім того, повідомив, що він та його сімя брали участь у демонстраціях, які проводила партія YPG, однак останні три роки вони проводилися з дозволу поліції.

У звязку з чим суд вважає, що позивачем не надано доказів для доведення достовірності своїх тверджень щодо можливого застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Суд критично оцінює надану представником позивача копію судового наказу про арешт від 02.08.2017 р. на підтвердження факту переслідування ОСОБА_1 Небі за політичні переконання та загрози ув'язнення з огляду на норми ст. 75 КАС України. Так, зокрема, представник позивача долучив до матеріалів справи тільки належним чином не завірену копію наказу, що також не містить номера кримінальної справи, в рамках якої відкрито кримінальне провадження стосовно позивача. В судовому засіданні пояснено, що такий отримано його адвокатом, хоча в наказі не зазначено про таку можливість, доступ до відомостей стосовно нього в мережі інтернет чи в інших джерелах відсутній. У зв'язку з чим суд не може встановити достовірність такого наказу.

Суд зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Більше того, суд зазначає, що позивач вперше прибув в Україну 29 червня 2017 року, однак в порядку, встановленому законом до ОСОБА_6 управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області з відповідною заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не звертався, хоча перебував на території України 12 днів. Натомість вилетів до Боснії і Герцеговини з наміром звідти потрапити до країн Європейського Союзу, зокрема до Німеччини, де в позивача проживає дядько. Саме з цією метою ОСОБА_1 Небі вдруге 31 липня 2017 року прилетів в Україну, однак знову із заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не звертався. За допомогою третьої особи незаконно перетнув кордон з Угорщиною, де був затриманий та в порядку реадмісії в складі групи осіб, які незаконно поза пунктом пропуску перетнули державний кордон, був прийнятий посадовими особами відділу прикордонної служби «Лужанка».

Таким чином, як в судовому засіданні, так і під час проведеної співбесіди, ОСОБА_1 Небі не заперечує, що не має наміру залишатися на території України, а має на меті потрапити до Німеччини.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Однак суд зазначає, що матеріалами справи підтверджено та не спростовано позивачем в судовому засіданні, що фактично ОСОБА_1 Небі не шукає притулку в Україні, а основною метою звернення позивача до уповноваженого органу є бажання легально потрапити до країн Європейського Союзу, але ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець".

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій ОСОБА_7 Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

За інформацією Міністерства закордонних справ України (http://mfa.gov.ua/ua/consular-affairs/travel-advice/128-tr) встановлено, що на сьогодні досить значний рівень терористичної загрози залишається в Анкарі та Стамбулі, поблизу сирійського кордону та в південно-східних провінціях країни. Переважна більшість території країни є безпечною для відвідання, в тому числі популярні курорти на узбережжі Середземного моря.

У звязку із продовженням проведення правоохоронними та спеціальними органами Турецької Республіки попереджувально-профілактичних заходів з протидії тероризму та екстремізму рекомендується не відвідувати південні та південно-східні райони (провінції Хатай, Кіліс, Газіантеп, Шанлиурфа, Діярбакир, Ван, Мардін, Сіїрт, Бітліс, Ширнак, Хаккярі та Тунджелі), а також прикордонні райони ОСОБА_5 з Сирією та Іраком.

ОСОБА_3 з цим, ситуація у країні походження позивача не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а надані представником позивача докази характеризують загальне положення в країні походження заявника та не містять конкретних відомостей про його утиски.

Позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача №504-17 від 28 грудня 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а тому скасуванню не підлягає.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено та матеріалами справи підтверджено законність та правомірність винесення оскарженого рішення, підстав для його скасування не вбачається, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 Небі до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

Повний текст рішення виготовлено 26 квітня 2018 року.

СуддяОСОБА_8