Справа № 826/3530/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2018-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

20 квітня 2018 року справа №826/3530/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
доГоловного управління Національної поліції у місті Києві (далі по тексту - відповідач)
про1) стягнення на користь позивача суми середнього заробітку у зв'язку із затримкою виконання рішення про поновлення на роботі за період з 21 червня 2016 року по 23 листопада 2016 року; 2) стягнення на користь позивача моральної шкоди у сумі 20 000,00 грн.; 3) зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з підстав несвоєчасного виконання відповідачем рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі, у зв'язку із у зв'язку із чим на користь позивача підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 21 червня 2016 року по 23 листопада 2016 року, а також моральна шкода, заподіяна затримкою виконання рішення, яка виявилася у стражданнях, стресі, погіршенні відносин із рідними та порушення звичайного способу життя.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/3530/17, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач подав письмове заперечення проти адміністративного позову, у якому зазначив про виконання свого обов'язку щодо поновлення позивача на посаді та вказав про виплату грошового забезпечення після надходження додаткових асигнувань. Крім того, відповідач зазначив про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України як загальних норм.

В судовому засіданні 02 жовтня 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти позову заперечив; на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2016 року у справі №826/2734/16 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року, позов задоволено повністю та зокрема: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві від 05 лютого 2016 року №114 о/с "По особовому складу", в частині звільнення ОСОБА_1 (М-024833), начальника сектору Подільського управління поліції, з 15 лютого 2016 року зі служби в поліції за пунктом 5 (через службову невідповідність) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію"; поновлено ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді начальника сектору Подільського управління поліції Національної поліції України з 15 лютого 2016 року; стягнено з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 20 346,69 грн.; допущено негайне виконання постанови в частині поновлення позивача на посаді начальника сектору Подільського управління поліції Національної поліції України та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 10 травня 2017 року №К/800/25491/16 змінено постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року в частині позовних вимог щодо стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу змінити, визначивши до стягнення з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь позивача суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 20 112,82 грн.; в іншій частині судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

На виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2016 року наказом Головного управління Національної поліції у місті Києві від 23 листопада 2016 року позивача поновлено на посаді начальника сектору Подільського управління поліції Національної поліції України.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, у разі несвоєчасного поновлення незаконно звільненого працівника, роботодавець зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки.

Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент набрання постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2016 року) постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно частини другої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Пунктом 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України, який у справі №21-63-15 в ухвалі від 23 червня 2015 року під час розгляду справи у подібних правовідносинах дійшов висновку про те, що оскільки "постанова Волинського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2010 року в частині поновлення ОСОБА_1 на державній службі добровільно виконана ДМСУ шляхом прийняття наказу лише від 02 жовтня 2012 року №1967-к "По особовому складу митних органів", позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення."

Враховуючи те, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2016 року у справі №826/2734/16 в частині негайного поновлення позивача на посаді виконана відповідачем шляхом прийняття наказу №917 о/с лише 23 листопада 2016 року, суд приходить до висновку, що у період з 21 червня 2016 року по 23 листопада 2016 року включно відповідач не виконував вказане судове рішення, що вказує на протиправну бездіяльність та є підставою для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді.

В частині розміру середнього заробітку, який належить стягнути на користь позивача за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді суд зазначає про наступне.

Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю в Україні у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Згідно з довідкою Головного управління Національної поліції у місті Києві про розрахунок середньоденного заробітку від 29 вересня 2017 року №1630 середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 233,87 грн.

Оскільки останнім днем, за який на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу є 21 червень 2016 року, а датою фактичного виконання постанови є 23 листопада 2016 року, то стягненню підлягає середній заробіток за час затримки виконання рішення за період з 22 червня 2016 року по 23 листопада 2016 року, що становить 108 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, становить 25 257,96 грн. (233,87 грн. х 108), що свідчить про обґрунтованість позовних вимог у цій частині та необхідність їх задоволення.

Разом з тим, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за 21 червня 2016 року не підлягають задоволенню, оскільки за цей день вважається останнім днем вимушеного прогулу, за який стягнено середній заробіток у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2016 року.

В частині доводів відповідача про виконання ним обов'язку щодо поновлення позивача на посаді та про здійснення виплати грошового забезпечення після надходження додаткових асигнувань, суд зазначає, що обов'язок поновлення позивача на службі виник у Головного управління Національної поліції у місті Києві негайно, а не після надходження до нього постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2016 року, а обставини виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є предметом спору у даній справі, оскільки позивач оскаржує саме затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі.

В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. суд керується наступним.

За приписами частини другої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Зі змісту цієї норми випливає, що в такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Згідно зі статтею 2371 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Тобто, підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові в порядку вирішення трудового спору насамперед є факт порушення будь-якого суб'єктивного права працівника, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, колективного договору, колективної угоди, трудового договору. Проте, обов'язок роботодавця з відшкодування такої шкоди виникає лише за умови, що суб'єктивне право працівника порушене внаслідок винних протиправних дій чи бездіяльності роботодавця і що моральні страждання працівника, або втрата нормальних життєвих зв'язків, або потреба в додаткових зусиллях для організації власного життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач зазначає, що затримка виконання відповідачем рішення про поновлення ОСОБА_1 завдала йому втрат немайнового характеру у вигляді страждань, психоемоційної травми та стресу, порушення звичного способу життя, погіршення відносин із близькими та рідними та необхідності докладання додаткових зусиль для організації життя, зокрема, як вказує позивач, його багатодітна родина змушена відмовляти собі у більшості потрібних для нормальної життєдіяльності речей.

Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що встановлення судом факту несвоєчасного виконання рішення про поновлення на посаді після незаконного звільнення ОСОБА_1 вже є достатнім доказом того, що позивачу було завдано моральної шкоди, та погоджується із доводами позивача про порушення звичного способу життя та докладання додаткових зусиль в організації свого життя через несвоєчасне поновлення на роботі.

Разом з тим, що стосується заявленої моральної шкоди на рівні 20 000,00 грн., то позивачем не доведено, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, та не надано будь-якого розрахунку; тому, виходячи з меж розумності, суд вважає, що достатнім буде стягнути з відповідача на користь позивача за заподіяну моральну шкоду суму в розмірі 5 000,00 грн., тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

В частині посилань відповідача про неможливість застосування до відносин у сфері служби в поліції норм Кодексу законів про працю України, оскільки норми про відповідальність у разі затримки виконання рішення суду та стягнення моральної шкоди не передбачені у Законі України "Про національну поліцію", суд зазначає, що дійсно, спеціальне законодавство у даному випадку не регулює питання виплати працівнику середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі та питання стягнення моральної шкоди, проте, звертає увагу, що можливість отримання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі та відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику прямо передбачена у Кодексі законів про працю України.

Тому, з огляду на гарантовану Конституцією України рівність прав громадян, в частині неврегульованих правовідносин щодо виплати середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав, суд вважає за можливе керуватися загальними правовими нормами Кодексу законів про працю України, який розповсюджується на всі трудові правовідносини та підлягає застосуванню у даному спорі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що рішення в частині стягнення суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Згідно з частиною першою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, зобов'язання суб'єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення відносить до дискреційних повноважень суду.

Оскільки дане рішення суду не зобов'язує відповідача вчинити певні дії, на думку суду, у межах спірних правовідносин відсутні достатні підстави для зобов'язання Головного управління Національної поліції у місті Києві подати звіт про виконання судового рішення

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (02068, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) задовольнити частково.

2. Стягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15; ідентифікаційний код 40108583) на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2016 року у справі №826/2734/16 за період з 22 червня 2016 року по 23 листопада 2016 року включно в розмірі 25 257,96 грн. (двадцять п'ять тисяч двісті п'ятдесят сім гривень дев'яносто шість копійок).

3. Стягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 кошти за заподіяну моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. (п'ять тисяч гривень нуль копійок).

4. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

5. Допустити негайне виконання постанови в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.А. Кузьменко