Справа № 800/441/17
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2018-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2018 Київ А/9901/26/18 справа №800/441/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді Пасічник С.С., суддів Васильєвої І.А., Юрченко В.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 02 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення №3020/0/15-17 від 29 вересня 2017 року "Про внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду".

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що член Вищої ради правосуддя ОСОБА_3, порушуючи частину 2 статті 35 Закону України "Про запобігання корупції" від 14 жовтня 2014 року №1700-VII (далі - Закон №1700), взяв участь у розгляді кандидатури ОСОБА_2 як кандидата до Верховного Суду на пленарному засіданні Вищої ради правосуддя, що відбулося 18 вересня 2017 року, в умовах реального конфлікту інтересів, обумовленого тим, що ОСОБА_2, обіймаючи посаду судді Верховного Суду України, працював в прямому підпорядкуванні ОСОБА_3 як голови цього суду, а тому відповідно до вимог частини 1 статті 67 Закону №1700 оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 листопада 2017 року у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 відмовлено на підставі пункту 1 частини 1 статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки оскаржуване рішення Вищої ради правосуддя не породжує для позивача права на захист, тобто права на звернення із вказаним адміністративним позовом.

Не погоджуючись із постановленою Вищим адміністративним судом України ухвалою від 02 листопада 2017 року, ОСОБА_1 звернувся із заявою про її перегляд з підстави, установленої пунктом 4 частини 1 статті 237 КАС України (у редакції, яка була чинною до 15 грудня 2017 року), у якій просив ухвалу суду скасувати, а справу передати на розгляд до Вищого адміністративного суду України.

Заяву про перегляд судових рішень ОСОБА_1 обґрунтував тим, що згідно із положеннями статті 67 Закону України "Про запобігання корупції", статті 171-1 КАС України (у редакції, яка була чинною до 15 грудня 2017 року) він як громадянин України має право вимагати дотримання порядку призначення суддів Касаційних судів у складі Верховного Суду, враховуючи, що юрисдикція цієї найвищої судової інстанції поширюється на усі правовідносини у державі, та вправі оскаржити акт Вищої ради правосуддя на загальних підставах, адже призначення на посаду судді Верховного Суду конкурсанта в умовах конфлікту інтересів поставить під сумнів інституційну легітимність такого судді і суду; крім того, всупереч положень частини 6 статті 109 КАС України, Вищим адміністративним судом України в оскаржуваній ухвалі не було роз'яснено позивачеві до юрисдикції якого суду віднесено розгляд його позовної заяви.

Розпорядженням керівника апарату Верховного Суду України зазначена заява передана до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з посиланням на підпункт 1 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - Закон №2147-VIII).

Підпунктом 1 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року) встановлено, що заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів для її розгляду у складі судді-доповідача ОСОБА_4, суддів Васильєвої І.А., Юрченко В.П.

Ухвалами Верховного Суду від 27 березня 2018 року та від 05 квітня 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали останньої з Вищого адміністративного суду України, здійснено її підготовку до розгляду, який призначено на 12 квітня 2018 року без виклику і повідомлення сторін.

Перевіривши наведені у заяві доводи, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення (частина 3 статті 124 Конституції України).

Завданням адміністративного судочинства згідно зі статтею 2 КАС України (у редакції, яка була чинною до 15 грудня 2017 року) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини 2 статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Тобто, виходячи зі змісту наведеної норми, оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Таке ж правило має застосовуватись і до актів індивідуальної дії, зокрема актів Вищої ради правосуддя, особливості провадження у справах щодо яких встановлено статтею 171-1 КАС України.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 (справа щодо оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до положень статті 1, другого речення частини 3 статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

Разом з тим, право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Отже, судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявникам.

Аналогічна позиція викладена і в постановах Верховного Суду України, зокрема, від 15 листопада 2016 року у справі №800/264/16, від 28 лютого 2017 року у справі №800/590/16.

Порядок призначення на посаду судді вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду за спеціальною процедурою врегульовано статтею 81 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VIII "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до частини 7 якої Вища рада правосуддя розглядає питання про внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду у вищий спеціалізований суд або Верховний Суд та ухвалює відповідне рішення.

Згідно з частиною 18 статті 79 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" відповідно до внесеної Вищою кваліфікаційною комісією суддів України рекомендації Вища рада правосуддя на своєму засіданні розглядає питання про призначення кандидата на посаду судді та в разі ухвалення позитивного рішення вносить подання Президентові України про призначення судді на посаду.

Підстави для відмови Вищою рада правосуддя у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду визначені частиною 19 цієї статті, перелік яких є виключним.

Згідно зі статтею 38 Закону України від 21 грудня 2016 року №1798- VIII "Про Вищу раду правосуддя" рішення Вищої ради правосуддя про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду може бути оскаржене та скасоване виключно з підстав, визначених Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Разом з тим, ОСОБА_1 оскаржує рішення Вищої ради правосуддя, згідно з яким ухвалено внести Президентові України подання про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, проте таке рішення є актом індивідуальної дії та породжує права й обов'язки тільки для суб'єкта, якому його адресовано.

Таким чином, відсутність у будь-кого (окрім ОСОБА_2), в тому числі і заявника ОСОБА_1 прав чи обов'язків у зв'язку із виданням оскаржуваного рішення Вищої ради правосуддя не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини 1 цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи (частина 6 статті 109 КАС України).

Втім, поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства», слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а тому Вищий адміністративний суд України правильно не зазначив суд, до юрисдикції якого мав би, за аргументами позивача, належати розгляд цієї справи.

Наведене узгоджується й з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 29 березня 2018 року у справі №9901/374/18 (П/9901/374/18), провадження №11-93заі18.

Враховуючи викладене, ухвала Вищого адміністративного суду України від 02 листопада 2017 року про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року), підпунктом 1 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII), Суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 02 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини 1 статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка була чинною до 15 грудня 2017 року).

Головуючий суддя С.С. Пасічник
Судді І.А. Васильєва
В.П. Юрченко