Справа № 2а-3935/12/1070
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 квітня 2018 року

Київ

справа №2а-3935/12/1070

провадження №К/9901/9239/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Фастівського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про визнання протиправними та скасування наказів, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2015 року, прийняту у складі головуючого судді Терлецької О. О., та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2015 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого - Коротких А. Ю., суддів: Літвіної Н. М., Степанюка А. Г.,

в с т а н о в и в :

У серпні 2012 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області (далі - ГУМВС України в Київській області), Фастівського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області (далі - Фастівський МВ ГУМВС України в Київській області), в якому просив:

визнати протиправними та скасувати наказ ГУМВС України в Київській області від 14 серпня 2012 року № 556 про притягнення до дисциплінарної відповідальності, наказ ГУМВС України в Київській області від 15 серпня 2012 року № 719 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ України та наказ від 22 серпня 2012 року № 747 о/с;

зобов'язати ГУМВС України в Київській області поновити позивача на посаді - оперуповноваженого сектору карного розшуку Фастівського МВ ГУМВС України в Київській області з часу звільнення;

зобов'язати Фастівський МВ ГУМВС України в Київській області виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначає, що оскаржувані накази прийняті ГУМВС України в Київській області на підставі висновків службового розслідування, яким встановлено відсутність позивача на службі без поважних причин.

Позивач стверджує, що він був відсутній на службі у зв'язку з перебуванням на санаторно-курортному лікуванні в санаторії "Поділля", про що ним рекомендованим поштовим відправленням було надіслано на адресу Фастівського МВ ГУМВС України в Київській області відповідний рапорт про надання невикористаної у 2011 році відпустки та чергової відпустки у 2012 році.

Позивач вказує, що його було позбавлено права на участь у прийнятті оскаржуваних наказів та порушено строки притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Вважаючи накази щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та про звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України неправомірними, ОСОБА_1 звернувсь до суду з вимогою про поновлення його на посаді.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року, в позові відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02 лютого 2016 року постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За наслідками нового розгляду справи, постановою Київського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2015 року, в позові відмовлено.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення, а справу направити на новий судовий розгляд.

В обґрунтування касаційної скарги вказує на неврахування судами попередніх інстанцій порушення відповідачами строків притягнення до дисциплінарної відповідальності та, як наслідок, несвоєчасне прийняття оскаржуваних наказів.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що, починаючи з 01 вересня 1991 року, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, обіймаючи на момент звільнення посаду оперуповноваженого сектору карного розшуку Фастівського МВ ГУМВС України в Київській області, маючи спеціальне звання підполковника міліції.

У серпні 2012 року заступником начальника Фастівського МВ ГУМВС України в Київській області проведено службове розслідування за фактом невиходу ОСОБА_1 на службу, за результатами якого складено висновок від 10 серпня 2012 року.

Так, службовим розслідуванням встановлено, що позивач у період знаходження на санаторному лікуванні в санаторії "Поділля", а саме з 13 лютого 2012 року по 02 березня 2012 року не був звільнений від службових обов'язків, оскільки чергова відпустка надана йому не була та на лікарняному він не знаходився, а відтак допустив прогул.

На підставі висновку службового розслідування від 10 серпня 2012 року ГУМВС України в Київській області прийнято наказ від 14 серпня 2012 року №556 про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача, згідно з яким за порушення службової дисципліни, яке виявилось у порушенні статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV (далі - Дисциплінарний статут) в частині дотримання внутрішнього розпорядку, а саме відсутності на службі без поважних причин, вирішено звільнити позивача за пунктом 64 "є" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114.

15 серпня 2012 року ГУМВС України в Київській області видано наказ № 719 о/с, яким звільнено підполковника міліції ОСОБА_1, оперуповноваженого сектору карного розшуку Фастівського МВ ГУМВС України в Київській області з органів внутрішніх справ у запас (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 "є", за порушення дисципліни.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність оскаржуваних наказів, оскільки позивач не мав права відлучатись від виконання свої службових обов'язків у період з 13 лютого 2012 року по 02 березня 2012 року, оскільки не знаходився в черговій відпустці та не перебував на лікарняному, а відтак перебування позивача на санаторно-курортному лікуванні у вказаний період кваліфікується як прогул.

Зазначена позиція була підтримана і Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом, який переглянув постанову суду першої інстанції та залишив її без змін.

Верховний Суд зазначені висновки судів вважає вірними та такими, що зроблені на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки регулюється Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII "Про міліцію", в редакції чинній на момент виникнення правовідносин, Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV (далі - Дисциплінарний статут) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

Визначення службової дисципліни міститься у статті 1 Дисциплінарного статуту та означає дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів МВС підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги.

Відповідно до статті 4 Дисциплінарного статуту наказ є формою реалізації службових повноважень особи начальницького складу, згідно з якими визначаються мета і предмет завдання, строк його виконання та відповідальна особа, якій належить його виконати. Накази можуть даватись як в усній, так і в письмовій формі. У разі одержання наказу від старшого прямого начальника підлеглий зобов'язаний виконати його та повідомити про це свого безпосереднього начальника.

Отже, наказ - це правовий акт, виданий з метою вирішення основних і оперативних завдань органів виконавчої влади його керівником, що діє на основі єдиноначальності, містить вимогу необхідності вчинення будь-якої дії або утримання від неї конкретним виконавцем (конкретними виконавцями).

За змістом статті 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників; дотримуватися норм професійної та службової етики; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку тощо.

Види дисциплінарних стягнень за порушення службової дисципліни наведені в статті 12 Дисциплінарного статуту, найсуворішим з яких є звільнення з органів внутрішніх справ, що застосовується як крайній захід дисциплінарного впливу.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень на осіб рядового і начальницького складу врегульовано статтею 14 Дисциплінарного статуту.

Зокрема, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органів внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Підстави звільнення зі служби осіб рядового і начальницького складу, в тому числі за порушення дисципліни, вчинення адміністративного чи кримінального правопорушення, встановлені пунктами 63- 65 Положення № 114.

З матеріалів справи вбачається, що у лютому 2012 року ОСОБА_1 з метою одержання відпустки звернувся до начальника Фастівського МВ ГУМВС України у Київській області з рапортом від 01 лютого 2012 року, в якому просив надати невикористану відпустку у кількості 30 діб за 2011 рік та чергову відпустку за 2012 рік у кількості 45 діб з 06 лютого 2012 року. При цьому позивач зазначив, що відпустку буде проводити в санаторії "Трускавець".

Наведений рапорт був надісланий поштою, а з вхідного штампу № П-68 вбачається, що він отриманий Фастівським МВ ГУМВС України в Київській області 03 березня 2012 року.

Крім того, 10 лютого 2012 року позивачем надіслано другий рапорт про надання невикористаної відпустки у кількості 30 діб за 2011 рік та чергову відпустку за 2012 рік у кількості 45 діб з 13 лютого 2012 року.

Вказаний рапорт надійшов до Фастівського МВ ГУМВС України в Київській області 21 лютого 2012 року.

Також, 13 лютого 2012 року ОСОБА_1 особисто подано Фастівському МВ ГУМВС України в Київській області рапорт про надання невикористаної відпустки у кількості 30 діб за 2011 рік та чергової відпустки за 2012 рік у кількості 45 діб з 13 лютого 2012 року.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом оскарження в цій справі є висновок відповідачів про вчинення ОСОБА_1 порушення дисципліни у вигляді невиходу на службу без поважних причин.

Так, у період з 13 лютого 2012 року по 02 березня 2012 року позивач згідно з даними довідки TOB "Санаторій "Поділля" м. Хмільник Вінницької області, виданою 02 березня 2012 року б/н, перебував на лікуванні.

Однак в матеріалах справи лікарняний лист як підстава для звільнення позивача від виконання службових обов'язків у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відсутній.

У висновку службового розслідування зазначено, що кількість днів непрацездатності позивача за 12 місяців становила більше 200 днів.

Крім того, з матеріалів службового розслідування, вбачається, що санаторне лікування позивача в санаторії "Поділля" з 13 лютого 2012 року по 02 березня 2012 року не надає правових підстав для звільнення його від службових обов'язків, оскільки відповідачем не було на цей період видано щодо позивача наказу, або іншого розпорядчого документу, який би оформлював волевиявлення відповідача) про відпустку.

Разом з цим оформленого у передбаченому законодавством порядку лікарняного на період з 13 лютого 2012 року по 02 березня 2012 року також не було.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо допущеного порушення позивачем статті 7 Дисциплінарного статуту в частині дотримання внутрішнього розпорядку, а саме: відсутності на службі без поважних причин.

Слід зауважити, що факт вчинення порушення позивачем наведеної норми Дисциплінарного статуту не спростовується.

Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

За таких обставин і правового врегулювання Верховний Суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваних наказів від 14 серпня 2012 року № 556, від 15 серпня 2012 року № 719 о/с та від 22 серпня 2012 року № 747 о/с в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та його звільнення.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець