Справа № 185/5167/17(2-а/185/313/17)
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2018-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 квітня 2018 року справа № 185/5167/17(2-а/185/313/17)
головуючий суддя І інстанції - Головін В.О.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Іванова С.М.,

суддів: Панченко О.М. Чередниченка В.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року у справі № 185/5167/17 (2-а/185/313/17) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (далі - відповідач), в якому просила:

визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати допомоги на дитину, як одинокій матері з 01.01.2017 року по 01.05.2017 року та адресної допомоги, як внутрішньо переміщеній особі, для покриття витрат на проживання з 01.03.2017 року по 01.05.2017 року;

зобов'язати Управління соціального захисту населення Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, сплатити допомоги на дитину, як одинокій матері з 01.01.2017 року по 01.05.2017 року та адресної допомоги, як внутрішньо переміщеної особи, для покриття витрат на проживання з 01.03.2017 року по 01.05.2017 року.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем всупереч приписів п. 7 постанови КМУ від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» не вчинено дій щодо направлення позивачу повідомлення про необхідність протягом трьох днів з'явитись до структурного підрозділу з метою фізичної ідентифікації, як і не вчинено дій щодо направлення запитів до Держприкордонслужби щодо виїзду внутрішньо переміщеної особи закордон, на тимчасово окуповану територію України, або до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідач надав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив останню залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, як законну та обґрунтовану. Зауважено, що на момент здійснення обстеження матеріально-побутових умов сім'ї позивач та її донька, ОСОБА_3 були відсутні за зазначеною у заяві адресою (АДРЕСА_1), у зв'язку з чим комісією на підставі п.п. 11-13 вказаної постанови було прийнято рішення про відмову позивачу у призначенні допомоги на дітей одиноким матерям з 01.01.2017 року за заявою від 10.01.2017 року. Вказано, що на підставі заяви позивача розпорядженням голови Павлоградської райдержадміністрації від 03.03.2017 року № Р-89/0/335-7 дитина ОСОБА_3 була влаштована на тимчасове перебування до інтернатного відділення, а у відповідності до п. 33 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою КМУ від 27.12.2001 року № 1751, виплата допомоги на дітей одиноким матерям не призначається у разі перебування дитини на повному державному утриманні.

10.04.2018 року ОСОБА_1 подано клопотання про бажання взяти участь у розгляді справи.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задовлення останнього, з огляду на наступне.

Згідно з частиною шостою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Частиною сьомою вказаної статті визначено, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного адміністративного позову є дії Управління соціального захисту населення Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо припинення виплат як одинокій матері та адресної допомоги, як внутрішньо переміщеній особі, для покриття витрат на проживання.

При цьому колегія суддів апеляційного суду зауважує, що позивач при поданні апеляційної скарги всупереч приписам ч. 3 ст. 296 КАС України не зазначив про бажання брати участь у розгляді справи у суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання відповідно до ч. 6, 7 ст. 262 КАС України.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 являється внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 10.12.2014 року № (а.с.8) та має малолітню дитину, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Позивач перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Павлоградської районної державної адміністрації як внутрішньо переміщена особа з 30.12.2014 року та отримує допомогу одиноким матерям на дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та адресну допомогу переміщеним особам на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

10.01.2017 року позивач звернулась до відповідача з заявою про призначення допомоги на дітей одиноким матерям на наступний шестимісячний термін (а.с.26-27).

Відповідно до п.8 Порядку за результатами проведення перевірки відповідачем було складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 19.01.2017 року. На момент здійснення обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, позивач та її донька ОСОБА_2 були відсутні за зазначеною в заяві адресою (АДРЕСА_1) (а.с.28).

Відповідно до витягу з протоколу № 11 від 02.02.2017 року позивачу було відмовлено у призначенні допомоги на дітей одиноким матерям та припинено інші соціальні виплати (а.с.29).

У відповідності до рішення від 03.02.2017 року відповідачем було припинено виплату позивачу допомоги переміщеним особам на проживання (а.с.30).

Визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплат як одинокій матері з 01.01.2017 року по 01.05.2017 року та адресної допомоги, як внутрішньо переміщеній особі, для покриття витрат на проживання з 01.03.2017 року по 01.05.2017 року і було предметом судового розгляду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно відмовлено у призначенні (відновленні) соціальної допомоги з огляду на встановлений факт відсутності позивача за фактичним місцем проживання/перебування.

Колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» встановлено, що внутрішньо переміщена особа має право на отримання соціальних та адміністративних послуг за місцем перебування.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішнього переміщення осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; підставами для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» визначено механізм призначення внутрішньо переміщеним особам виплати усіх видів соціальної допомоги за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування (п. 4 Порядку № 365).

Пунктом 5 Порядку № 365 передбачено, що для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 365, для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи.

Пунктом 8 Порядку № 365 встановлено, що за результатами проведення перевірки структурним підрозділом з питань соціального захисту населення складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики, який підписується всіма повнолітніми внутрішньо переміщеними особами та у визначених законодавством випадках - їх законними представниками, а також представниками структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.

Пунктом 9-1 Порядку № 365 передбачено, що у разі відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення робить відповідний запис в акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї та надає внутрішньо переміщеній особі письмове повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з дати складення акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї з'явитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації.

В той же час, і на що не звернув увагу суд першої інстанції, відмовляючи в задволенні позову, матеріали справи не містять належних доказів направлення та вручення позивачу відповідного повідомлення відповідачем. Більш того, відповідно до довідки ПАТ «Укрпошта» від 16.06.2017 року № 01391 за період з 01.01.2017 року по 01.03.2017 року на прізвище ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, Дніпропетровської області, реєстрованої письмової кореспонденції не надходило (а.с.40).

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що відповідачем не було дотримано визначених законом умов для з'ясування фактичного місцем проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду вважає помилковими посилання суду першої інстанції на докази того, що позивач виїжджала з місця проживання до м. Одеса, оскільки проїзні документи, що містяться в матеріалах справи, датовані 26.02.2017 року, в той час як відповідні рішення про припинення виплат були прийняті відповідачем 02.02.2017 року та 03.02.2017 року.

Крім того, згідно ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно статті 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. У разі, коли міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила, встановлені цим договором. Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Роботу щодо призначення та виплати державної допомоги сім'ям з дітьми організовує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Приписами ст. 18-4 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» встановлено, що виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) припиняється у разі:

позбавлення отримувача допомоги батьківських прав;

позбавлення отримувача допомоги волі за вироком суду;

скасування рішення про усиновлення дитини або визнання його недійсним;

реєстрації дитиною шлюбу до досягнення нею 18-річного віку;

надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності у випадках, передбачених законом;

смерті дитини;

смерті отримувача допомоги.

Аналогічні приписи містить і абзац 3 п. 36 Порядку призначення і виплати допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою КМУ від 27.12.2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими посилання відповідача на п. 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365, як підставу припинення виплати допомоги, яким визначено, що за результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, оскільки такі підстави припинення виплати допомоги одинокій матері не відповідають Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми».

Посилання відповідача на постанову КМУ від 08.06.2016 року № 365 є безпідставним, оскільки постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативно-правовим актом, у зв'язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, в даному випадку - Законом № 2811-XII.

Більш того, той факт, що позивачу встановлено статус внутрішньо переміщеної особи, а тому зміна останньою фактичного місця проживання є підставою для припинення виплати допомоги, є необґрунтованим та безпідставним з огляду на наступне.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому допомоги незалежно від того, де проживає особа, якій вона призначена.

Таким чином, зміна особою, яка отримує відповідну допомогу, місця проживання не може бути підставою для позбавлення її конституційного права на отримання соціального захисту.

В той же час, абзацом 5 п. 33 Порядку № 1751 допомога на дітей одиноким матерям не призначається у разі перебування дитини на повному державному утриманні.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розпорядження Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 03.03.2017 року № Р-89/0/335-17 ОСОБА_3 було влаштовано до інтернатного відділення комунального закладу «Навчально-виховний комплекс з інтернатним відділенням «Межиріцька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ім. І.С. Обдули - дошкільний навчальний заклад «Ромашка» терміном до 25.05.2017 року (а.с.52).

Відповідно до розпорядження Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 03.04.2017 року № Р-170/0/335-17 малолітню дитину ОСОБА_3 було повернуто її матері ОСОБА_1 (а.с.53).

При цьому відповідно до довідки комунального закладу «Навчально-виховний комплекс з інтернатним відділенням «Межиріцька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ім. І.С. Обдули - дошкільний навчальний заклад «Ромашка» від 11.08.2017 року № 156 ОСОБА_3 перебувала на повному державному утриманні в інтернатному відділенні Мижиріцького НВК ім. І.С. Обдули у період з 16.03.2017 року по 06.04.2017 року (а.с.32).

Таким чином, у період з 16.03.2017 року по 06.04.2017 року, донька позивача - ОСОБА_3, перебувала на повному державному утриманні, а тому виплата державної допомоги на дітей за вказаний період не могла бути здійснена позивачу.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову в частині щодо припинення виплати допомоги на дитину, як одинокій матері з 01.01.2017 року по 15.03.2017 року включно, та з 07.04.2017 року по 01.05.2017 року та адресної допомоги, як внутрішньо переміщеній особі, для покриття витрат на проживання з 01.03.2017 року по 01.05.2017 року, у зв'язку з чим дії відповідача в цій частині є протиправними. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів апеляційного суду виходить з приписів ч. 1 ст. 139 КАС України.

Керуючись п.1 ч. 1 ст.315, ч.1 ст.317, ст.ст.322, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року у справі № 185/5167/17 (2-а/185/313/17) - скасувати та прийняти нову постанов, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області щодо припинення виплати ОСОБА_1 допомоги на дитину, як одинокій матері з 01.01.2017 року по 15.03.2017 року включно, та з 07.04.2017 року по 01.05.2017 року та адресної допомоги, як внутрішньо переміщеній особі, для покриття витрат на проживання з 01.03.2017 року по 01.05.2017 року.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області сплатити ОСОБА_1 допомогу на дитину, як одинокій матері з 01.01.2017 року по 15.03.2017 року включно, та з 07.04.2017 року по 01.05.2017 року та адресної допомоги, як внутрішньо переміщеній особі, для покриття витрат на проживання з 01.03.2017 року по 01.05.2017 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області на користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 960 грн. (дев'ятсот шістдесят гривень).

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її підписання та оскарженню в касаційному порядку не підлягає у відповідності до приписів п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Постанову підписано складом суду 19 квітня 2018 року.

Головуючий суддя: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко