Справа № 826/14595/17
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2018-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2018 року № 826/14595/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., при секретарі Прокопенко О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГенерального консульства України в Барселоні (Королівство Іспанія)
третя особаМіністерство закордонних справ України
про визнання бездіяльності протиправною,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генерального консульства України в Барселоні (Королівство Іспанія) (далі по тексту - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо ухилення від виконання своїх обов'язків, передбачених положеннями пунктом 4 частини 1 статті 25 Закону України «Про громадянство».

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, отримавши повідомлення про набуття позивачем громадянства іншої держави, та всупереч вимог пункту 4 частини 1 статті 25 Закону України «Про громадянство» не розпочав підготовку подання про втрату позивачем громадянства України на підставах, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 19 даного Закону.

Представник відповідача та третьої особи у відзиві на позов зазначила, що Генеральне консульство України в Барселоні діяло на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені законодавством України, з урахуванням всіх обставин, що мають значення при розгляді заяв ОСОБА_1 про вжиття заходів щодо втрати ним громадянства України, а також те, що останній не позбавлений можливості звернутись до відповідача із заявою про вихід з громадянства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 листопада 2017 року відкрито провадження у справі, залучено Міністерство закордонних справи України до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, та призначено попереднє судове засідання.

09 лютого 2018 року у порядку, визначеному частиною 7 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд перейшов до розгляду справи по суті.

В ході судового розгляду даної справи представник позивача позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача та третьої особи заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

25 червня 2016 року позивач звернувся до Генерального консула України в Барселоні із заявою про ініціювання процесу втрати ОСОБА_1 громадянства України.

У відповідь на дане звернення відповідач листом №108 від 29 серпня 2016 року повідомив перелік необхідних документів, які подаються заявником для виходу з громадянства України. Також, позивачу роз'яснено перелік документів, які подаються для виходу з громадянства України дитини, яка виїхала разом з одним із батьків на постійне проживання за кордон та разом з ним виходить із громадянства України.

Крім того, позивачу повідомлено, що вказані документи повинні мати печатку «Апостиль» і переклад українською мовою, засвідчений в українського нотаріуса або в українському консульстві. Додатково відповідач наголосив на тому, що для оформлення процедури виходу з громадянства України необхідно мати дійсний паспорт громадянина України для виїзду за кордон, відмітку про виїзд на постійне проживання за кордон, а також перебувати на постійному консульському обліку в дипломатичній установі, в якій заявник ініціює процедуру оформлення виходу з громадянства України.

В подальшому, 18 жовтня 2016 року позивач подав Генеральному консулу України в Барселоні офіційне звернення, в якому просив застосувати щодо нього положення саме пункту 1 статті 19 Закону України «Про громадянство», що стосуються втрати громадянства, а не виходу із громадянства України.

Листом №153 від 07 листопада 2016 року ОСОБА_1 повідомлено, що за зверненням громадянина України на адресу Генерального консульства України в Барселоні оформлюється саме вихід з громадянства України, а не втрата. При цьому, відповідно до громадянства України заяву та інші документи з питань виходу з громадянства заявник подає особисто.

Також, у відповідь на звернення позивача щодо втрати громадянства України листом №71/ВГ/19-530-17 від 06 січня 2017 року Міністерство закордонних справ України повідомило, що втрата громадянства України відбувається не внаслідок волевиявлення особи, а за ініціативи держави в особі уповноважених на це органів. Позивачу роз'яснено, що лише після отримання дозволу компетентних органів України на залишення на постійне проживання за кордоном та зняття з реєстраційного обліку на території України, громадянин України особисто може порушити питання про припинення громадянства України шляхом подання до ЗДУ клопотання про вихід з громадянства України. Додатково зазначено, що чинним законодавством України не передбачено автоматичної втрати або відмови від громадянства України.

В подальшому, 25 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Генерального консульства України в Барселоні із клопотанням щодо підготовки подання про втрату ним громадянства України у зв'язку з добровільним отриманням громадянства Королівства Іспанії.

Листом №61225/091-413 від 18 квітня 2017 року відповідач повторно повідомив, що з ініціативи громадянина України можливою є лише процедура виходу з громадянства України (стаття 18 Закону України «Про громадянство»).

Позивач 16 серпня 2017 року звернувся до Міністра закордонних справ України із скаргою на дії посадових осіб Генерального консульства України в Барселоні.

Міністерство закордонних справ України 22 серпня 2017 року звернулось до Генерального консульства України в Барселоні із запитом №71/ВГ/61225-091-1148 щодо надання інформації про наступне: чи звертався позивач до Генерального консульства України в Барселоні; які йому надавались роз'яснення по суті порушених ним питань, а також щодо підготовки та надіслання проекту відповіді ініціатору звернення.

За результатами розгляду вказаного запиту відповідач листом №61225/71-500-1193 від 30 серпня 2017 року надіслав відповідь заявнику по суті порушених ним питань у зверненні. Також інформовано, що термін дії паспорта громадянина України для виїзду за кордон гр. ОСОБА_1 закінчився 08 серпня 2016 року, що унеможливлює підготовку подання про втрату громадянства України у відповідності до статті 87 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

З матеріалів справи вбачається, що 30 серпня 2017 року відповідач надав ОСОБА_1 відповідь №61225/091-413-1192, якою повідомив, що для оформлення подання про втрату позивачем громадянства України Генеральне консульство України в Барселоні не володіє повним пакетом документів, передбачених статтею 87 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Зокрема, серед надісланих позивачем документів відсутній чинний документ, що підтверджує перебування особи ОСОБА_1 у громадянстві України. Окрім того, надана позивачем копія документа, що підтверджує добровільне набуття позивачем громадянства іншої держави, має бути належним чином засвідчена, апостильована з нотаріальним перекладом українською мовою у чотирьох примірниках.

Позивач, вважаючи бездіяльність відповідача щодо ухилення від виконання обов'язків, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 25 Закону України «Про громадянство», протиправною, звернувся до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, є Закон України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ (далі - Закон України від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ).

Відповідно до вимог статті 1 Закону України від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ громадянство України - правовий зв'язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов'язках.

Підстави припинення громадянства України визначені статтею 17 Закону України від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ.

Так, громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 25 Закону України від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ, Міністерство закордонних справ України, дипломатичні представництва та консульські установи України здійснюють такі повноваження: 1) встановлюють належність до громадянства України відповідно до статті 3 цього Закону; 2) приймають заяви разом з необхідними документами щодо прийняття до громадянства України осіб, які мають визначні заслуги перед Україною, і осіб, прийняття яких до громадянства України становить державний інтерес для України, перевіряють правильність їх оформлення, наявність умов для прийняття до громадянства України і відсутність підстав, за наявності яких особа не приймається до громадянства України, і разом з висновком надсилають на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства; 3) приймають заяви разом з необхідними документами щодо виходу з громадянства України, перевіряють правильність їх оформлення, наявність підстав для виходу з громадянства України, відсутність підстав, за наявності яких не допускається вихід з громадянства України, і разом з висновком надсилають на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства; 4) готують подання про втрату особами громадянства України і разом з необхідними документами надсилають їх на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства; 5) приймають рішення про оформлення набуття громадянства України особами за підставами, передбаченими пунктами 1, 2, 4 - 10 статті 6 цього Закону; 6) скасовують прийняті ними рішення про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених статтею 21 цього Закону; 7) виконують рішення Президента України з питань громадянства; 8) видають особам, які набули громадянство України, паспорти громадянина України для виїзду за кордон, тимчасові посвідчення громадянина України, довідки про реєстрацію осіб громадянами України; 9) вилучають в осіб, громадянство України яких припинено або стосовно яких скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України, паспорти громадянина України для виїзду за кордон, тимчасові посвідчення громадянина України та видають довідки про припинення громадянства України; 10) ведуть облік осіб, які набули громадянство України та припинили громадянство України; 11) перевіряють за заявами осіб, які перебувають за кордоном, належність до громадянства України.

Міністерство закордонних справ України, дипломатичні представництва та консульські установи України здійснюють повноваження, передбачені пунктами 1 - 10 частини першої цієї статті, стосовно осіб, які відповідно до чинного законодавства України є такими, що постійно проживають за кордоном, а також приймають рішення про оформлення набуття громадянства України за підставою, передбаченою пунктом 1 статті 6 цього Закону, стосовно осіб, які народилися за межами України.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що консульські установи України наділені повноваженнями щодо прийняття та первинного розгляду заяв про вихід з громадянства України та підготовки подання про втрату особами громадянства України.

Частиною 1 статті 18 Закону України від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ передбачено, що громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням.

Вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України (частина 12 статті 18 Закону України від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ).

Водночас, питання втрати громадянства України регламентовано статтею 19 Закону України від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ, згідно з частинами 1 якої, підставами для втрати громадянства України є: добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.

Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначає Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 (далі - Порядок №215).

Згідно з пунктом 78 Порядку №215, для виходу з громадянства України громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном (частина перша статті 18 Закону), подає такі документи: а) заяву про вихід з громадянства України (в двох примірниках); б) дві фотокартки (розміром 35 х 45 мм); в) копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон з відміткою про виїзд на постійне проживання за кордон або копію паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з відміткою про виписку з території України. У разі якщо у заявника відсутній один із документів, що зазначені у цьому підпункті, або інший з документів, перелічених у статті 5 Закону, на підтвердження факту перебування у громадянстві України та факту постійного проживання за кордоном подаються відповідні довідки, що видані органом міграційної служби або дипломатичним представництвом чи консульською установою України; г) один із таких документів: документ, який свідчить, що заявник набув громадянства іншої держави (держав); документ, виданий уповноваженим органом іншої держави про те, що громадянин України набуде громадянства іншої держави, якщо вийде з громадянства України.

В силу пункту 87 Порядку №215, для припинення громадянства України внаслідок його втрати органи міграційної служби, дипломатичні представництва чи консульські установи України готують та подають: а) подання про втрату громадянства України; б) документ, що підтверджує перебування особи у громадянстві України; в) один із таких документів: документ, що підтверджує добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, разом із документом, який підтверджує, що на момент такого набуття громадянин України досяг повноліття (у випадку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 19 Закону); документ, який підтверджує, що особа набула громадянство України на підставі статті 9 Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів (довідка органу міграційної служби, дипломатичного представництва чи консульської установи про те, що іноземець, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство відповідно до абзацу першого пункту 2 частини другої статті 9 Закону, не подав документ про припинення цього громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття його до громадянства України, а незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують; інформація органу міграційної служби про те, що іноземець, який подав декларацію про відмову від іноземного громадянства, не повернув паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави; інформація про те, що на момент прийняття до громадянства України існували підстави, за наявності яких особа не приймається до громадянства України; інформація про інші неправдиві відомості та фальшиві документи, які були подані на підтвердження виконання умов прийняття до громадянства України); документ, який підтверджує, що громадянин України добровільно вступив на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є загальним військовим обов'язком чи альтернативною (невійськовою) службою; г) документ, який підтверджує, що громадянин України внаслідок втрати громадянства України не стане особою без громадянства. Такий документ не вимагається в тому випадку, коли оформлення документів про припинення громадянства України внаслідок втрати здійснюється відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 19 Закону.

Аналіз наведених законодавчих положень свідчить, що чинним законодавством передбачено два окремих випадки припинення громадянства України: 1) вихід; 2) втрата, які застосовується у різних випадках. Так, вихід з громадянства можливий за заявою особи у разі набуття громадянства іншої держави або отримання документу, виданого уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України. Питання втрати громадянства України ініціюється органами міграційної служби, дипломатичними представництвами чи консульськими установами України як санкція у разі добровільного набуття громадянства іншої держави коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто, проте вказаного не зробив.

Як було зазначено вище, позивач у межах спірних правовідносин звернувся до Генерального консульства України в Барселоні із клопотання про втрату ним громадянства України, а не виходу, як це передбачено наведеними законодавчими положеннями, правом на що позивач не наділений, оскільки ініціювання питання щодо втрати належить до повноважень відповідних суб'єктів владних повноважень як санкція по відношенню до такого громадянина, підстави для чого наявними у матеріалах справи доказами не підтверджено.

Отже, у разі наявності у позивача волевиявлення на припинення громадянства України шляхом виходу з громадянства, останній не позбавлений можливості звернутися, зокрема до Генерального консульства України в Барселоні, із заявою про вихід з громадянства України.

Водночас, матеріали справи не містять доказів надання позивачем відповідачу необхідного пакету документів для виходу з громадянства України. При цьому, відповідач у неодноразових відповідях на звернення позивача надав роз'яснення щодо можливості припинення громадянства України за власною ініціативою заінтересованої особи.

Крім того, суд зазначає, що бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб, тобто відсутність дій, які повинен був вчинити суб'єкт владних повноважень, але не вчинив, що потягло за собою порушення прав чи інтересів фізичної чи юридичної особи.

В даному випадку, відповідач як суб'єкт владних повноважень не зобов'язаний був вчиняти дії, про які стверджує позивач у позовній заяві, а відтак відсутня оскаржувана бездіяльність.

Додатково також суд звертає увагу на те, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суд.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Відтак завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог Закону діями суб'єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 31 січня 2018 року №К/9901/1141/18.

Судом в межах даної справи не встановлено наявність оскаржуваної бездіяльності відповідача, як і не підтверджено достатніми та належними доказами порушення прав та законних інтересів позивача.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не підтверджено достатніми та належними доказами факту порушення його прав та охоронюваних інтересів в межах спірних правовідносин, в той час, як відповідачем доведено відсутність у його діях оскаржуваної бездіяльності з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко