Справа № 221/6684/17
Суддя: Чальцева Т. В.
Дата ухвалення: 2018-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

17 квітня 2018року м.Волноваха
Волноваський районний суд Донецької області в складі:

головуючої - судді Чальцевої Т.В.
при секретарі - Сєрих І.С.
за участю представника позивача - ОСОБА_1
представника відповідача - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації про визнання протиправним рішення Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації № 46 від 15.06.2017р. щодо відмови у призначенні державної допомоги при народженні дитини та зобовязання Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації призначити допомогу при народженні дитини,
11 грудня 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до Волноваського районного суду Донецької області з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації про визнання протиправним рішення № 46 від 15.06.2017р. щодо відмови у призначенні державної допомоги при народженні дитини та зобовязання призначити допомогу при народженні дитини. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що 22.09.2016 року на тимчасово окупованій території Донецької області у місті Донецьку народила доньку ОСОБА_3. 19.10.2016 року у Центральному районному у місті Маріуполі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зареєструвала народження дитини.
На підставі чого відповідач встановив, що вона не проживає за адресою не відомо, оскільки фактично перевірка не проводилась та сусіди не опитувались, повідомлення про необхідність зявитись до УСЗН вона не отримувала. Тому просила визнати рішення відповідача неправомірним та зобовязати призначити їй допомогу при народженні дитини.
У судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягав, надав пояснення, аналогічні викладеним у адміністративному позові.
Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання про необхідність задоволення адміністративного позову з огляду на наступне.
Зі свідоцтва про шлюб серії І-НО №440526, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції у Донецькій області 29.12.2017 року, актовий запис №410, встановлено, що позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 29.12.2015 року (а.с.8зв).
Зі свідоцтва про народження серії І-НО №724714, виданого Центральним районним у місті Маріуполі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №2025 встановлено, що ОСОБА_6 народилася 22 вересня 2016 року у місті Донецьку, батько дитини ОСОБА_7, мати ОСОБА_3 (а.с.8).
Із заяви про призначення допомоги при народженні дитини від 16.05.2017 року вбачається, що позивач звернулась до відповідача за призначенням допомоги при народженні дитини (а.с.26-27).
З повідомлення про відмову в призначенні соціальної допомоги від 27.06.2017 року вбачається, що ОСОБА_3 відмовлено в призначенні державної допомоги при народженні дитини згідно рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №46 від 15.06.2017 року, оскільки заявник за зазначеною адресою не проживає (а.с.19).
З довідки про склад сімї від 16.05.2017 року за №2015 встановлено, що ОСОБА_3 проживає ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10 зв.).
З акту обстеження матеріально-побутових умов сімї вбачається, що під час перевірки встановлено факт не проживання ОСОБА_3 в будинку №184 по вулиці Чижевського в місті Волноваха їй залишено 25.05.2017 року повідомлення про необхідність зявитись до УСЗН (а.с.37).
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21.11.1992 року № 2811-XII (надалі - Закон № 2811-XII), Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 року (надалі - Порядок № 1751), ст. 13 Закону України від 26.04.2001 № 2402-III «Про охорону дитинства» (надалі - Закон № 2402-III), постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «ОСОБА_5 питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яку затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (надалі - Порядок № 365).
Згідно зі статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.
В силу вимог ч. 1 № 2402-III, з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом № 2811-XII та іншими законами України.
Законом № 2811-XII, відповідно до Конституції України встановлено гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.
За приписами частини першої статті 1 Закону №2811 громадяни України, в сім'ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Відповідно до цього Закону призначаються такі види державної допомоги сім'ям з дітьми, зокрема, допомога у зв'язку з вагітністю та пологами, допомога при народженні дитини, допомога на дітей одиноким матерям (п.1, 2, 5 ч.1 ст.3 Закону № 2811-XII).
За приписами ч. 1 ст. 6 Закону № 2811-XII, документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно.
Статтею 7 Закону № 2811-XII передбачено, що право на державну допомогу у зв'язку з вагітністю та пологами мають за цим Законом всі жінки (у тому числі неповнолітні), які не застраховані в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.
Відповідно до вимог ст.ст. 10,11 Закону № 2811-XII передбачено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини, подається одним з батьків, з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.
Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001.
Як вже зазначалось вище, підставою для відмови у призначенні допомоги при народженні дитини, став факт не підтвердженням проживання за вказаною у заяві про призначення соціальної допомоги адресою.
Суд звертає увагу, що Порядком № 365 визначено, зокрема, механізм призначення внутрішньо переміщеним особам виплати усіх видів соціальної допомоги за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.
Перш за все, слід зазначити, що документом, що підтверджує статус внутрішньо переміщеної особи, є довідка, видана такій особі відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб".
Також, слід зазначити, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування (п. 4 Порядку № 365).
Пунктом 5 Порядку № 365 передбачено, що для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.
Згідно із пунктом 6 Порядку № 365, структурний підрозділ з питань соціального захисту населення не пізніше наступного робочого дня після отримання заяви про призначення (відновлення) соціальних виплат надсилає запит про отримання електронної справи отримувача соціальної виплати до державного підприємства "Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України", який протягом п'яти робочих днів з дня отримання такого запиту надсилає відповідну електронну справу до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.
Відповідно до пункту 7 Порядку № 365, для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи.
Пунктом 8 Порядку № 365 встановлено, що за результатами проведення перевірки структурним підрозділом з питань соціального захисту населення складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики, який підписується всіма повнолітніми внутрішньо переміщеними особами та у визначених законодавством випадках - їх законними представниками, а також представниками структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.
Зміст зазначених норм передбачає необхідність дотримання належним чином певного порядку, який зазначено вище, для прийняття рішення щодо призначення чи відмови в призначенні соціальних виплат (в даному випадку допомоги при народженні дитини).
В даному випадку, відповідач, неналежним чином дотримувався вказаного вище порядку, а саме, в акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї зазначено, що позивачу ОСОБА_3 25.05.2017 року залишено повідомлення.
Такий виклад інформації вказує на недобросовісність перевірки, оскільки в акті не зазначається про надання письмового повідомлення на імя ОСОБА_3 про необхідність протягом трьох робочих днів з дати складання акта обстеження матеріально-побутових умов сімї зявитись до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації, а також не зазначено спроби опитати сусідів або поспілкуватись з власницею будинку.
До доводів представника управління про те, що інспектор залишив повідомлення для ОСОБА_3 зявитися до УСЗН, суд ставиться критично, оскільки даний факт нічим не підтверджується, обєктивних даних про отримання позивачем повідомлення не встановлено.
До того ж, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.
Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.
До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій суд встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.
Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. З огляду на це суд вважає, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.
Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.
Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання про необхідність задоволення адміністративного позову в повному обсязі.
Частиною першою статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 20-22, 77, 139, 241-246, 250-251, 295, 255 КАС України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації №46 від 15.06.2017р. про відмову у призначенні державної допомог при народженні дитини.
Зобовязати Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації призначити ОСОБА_3 виплату допомоги по народженню дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, згідно вимог статей 10,11 Закону України « Про державну допомогу сімям з дітьми» та Постанови Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001року « Про затвердження порядку призначення і виплат державної допомоги сімям з дітьми».
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень - Управління соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у сумі 640,00 ( шістсот сорок) гривень та витрати на правову допомогу у сумі 1000 ( одна тисяча) гривень.
Апеляційна скарга на рішення подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Волноваський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Т.В. Чальцева