Справа № 813/558/18
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2018-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 813/558/18
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

12 квітня 2018 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П., за участі секретаря судового засідання Кушика Й.-Д.М., позивача ОСОБА_1, розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Бориславського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії Бориславського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа, ОСОБА_2 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії, про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середньомісячного грошового забезпечення за весь час затримки здійснення розрахунку при звільненні, -

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Бориславського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії Бориславського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії, про:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо затримки здійснення розрахунку одноразової допомоги при звільненні;

- стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячного грошового забезпечення за весь час затримки здійснення розрахунку, починаючи з 27.02.2011 року по 08.06.2011 року, у розмірі 15076,90 грн. (150,769 грн. х 100 днів затримки).

Також позивач просив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, та залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, оскільки рішення у справі вплине на їхні права, свободи, інтереси та обовязки.

Підставою позову визначено протиправну бездіяльність Бориславського МВ Головного управління МВС України у Львівській області, а саме: виплаті одноразової допомоги при звільненні 28.02.2011 року із запізненням, лише 08.06.2011 року. У звязку з викладеним звернувся до суду про стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячного грошового забезпечення за час затримки здійснення розрахунку, починаючи з 27.02.2011 року по 08.06.2011 року.

Ухвалою суду від 13.02.2018 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного провадження, з викликом сторін, та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостіних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

14.03.2018 року за вх. № 6700 від позивача надійшло клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

В обгрунтування вказаного клопотання ОСОБА_1 зазначив, що питання відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплату як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішень суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) на момент його звільнення зі служби у запас у лютому 2011 року не були врегульовані положеннями Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 року № 1294 чи Інструкцією, затвердженою наказом МВС України від 31.12.2007 року № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ». Тобто, позивач не міг знати про те, що його право на вчасну виплату його одноразової грошової допомоги було порушене, оскільки про терміни даної виплати не було вказано у вищевказаних нормативно правових актах.

В січні 2018 року позивач дізнався, що Верховним Судом України у постанові № 21-8а15 від 17.02.2015 року викладено правовий висновок про те, що за загальним правилом пріорітетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавстване врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Згідно з приписами ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочиснтва України висновок суду щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Позивач також покликався на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 16.11.2013 року у справі № 21-389а13 та Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року у справі № 8-рп/13.

Зазначив, що за приписами ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З врахуванням викладеного, на переконання позивача, звернення до суду із вимогами про зобовязання виплатити грошове забезпечення строком не обмежується.

Позивач в судовому засіданні підтримав вказане клопотання, просив таке задовольнити.

Відповідач та третя особа явки уповноважених представників у судове засідання не забезпечили, про дату, час і місце якого повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавали.

Суд не встановив підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 3 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідив фактичні обставини та вирішуючи вказане клопотання керується таким.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), цей кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, ч. 1 ст. 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 5 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Верховний Суд України в своєму рішенні від 16 травня 2011 року у справі № 21-29-а11 зазначив, що під «іншими законами» розуміються закони, які встановлюють строки звернення до адміністративного суду з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Так, ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Крім того, у пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року зазначено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Аналогічна позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі №6-116 цс15.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що для звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбачено їстаттею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що 28.02.2011 року відповідно до Виписки з наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 70о/с «По особовому складу», відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, звільнено з органів внутрішніх справ України: у запас Збройних сил України за п. 64 «б» /через хворобу/ ОСОБА_1 /М-064760/, виконуючого обоязки начальника сектору дільничних інспекторів Бориславського міського відділу ГУ МВС, з 28.11.2011 року. Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні складає 13 років 08 місяців 26 днів, для виплати вихідної допомоги 11 років 11 місяців 20 днів, у пільговому обчисленні 26 років 00 місяців 12 днів (а.с. 8 зворот).

Позивач у тексті позовної заяви ствердив, що при звільненні йому нараховано 24876,89 грн. одноразової грошової допомоги, яка виплачена 08.06.2011 року, тобто із затримкою у 100 днів.

Тобто остаточний розрахунок з позивачем проведено 08.06.2011 року.

Відтак, саме з моменту остаточного розрахунку відповідача з позивачем, в останнього виникло право на звернення до суду із даним позовом. Однак, це право ОСОБА_1 реалізував лише 09.02.2018 року, тобто після спливу як місячного строку, встановленого КАС України, так і тримісячного строку звернення до суду, передбаченого КЗпП України.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Щодо покликання позивача на те, що звернення до суду із цим позовом не обмежується будь-яким строком, суд зазначає, що «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, як і інші акти законодавства, які регулюють порядок та умови проходження служби в органах внутрішніх справ, не містять норм щодо виплати звільненому співробітнику органів внутрішніх справ середнього заробітку в зв'язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

При цьому, нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ/поліції норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме: ст.ст. 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними покликання позивача на те, що він дізнався про порушення своїх прав лише у січні 2018 року після ознайомлення з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17.02.2015 року у справі № 21-8а15 про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі та неврегулювання таких відносин на момент звільнення положеннями Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 року № 1294 чи Інструкцією, затвердженою наказом МВС України від 31.12.2007 року № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ».

Також позивач у тексті клопотання від 14.03.2018 року зазначив, що він на момент звільнення не міг знати про порушення свого права, оскільки терміни позовної давності не були вказані у Постанові Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 року № 1294 чи Інструкції, затвердженій наказом МВС України від 31.12.2007 року № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», а дізнався лише з Єдиного державного реєстру у січні 2018 року при ознайомленні з постановою Верховного суду України від 17.02.2015 року у справі № 21-8а15.

Суд вважає такі покликання необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

Оцінюючи дійсні обставини справи, що перешкоджали здійсненню процесуального права на звернення до суду, а також обставини, на які позивач посилається як на поважні, суд першої інстанції надав оцінку та провів об'єктивний аналіз всіх наведених у позові доводів та обставин справи, що дозволило дати відповідь на питання про те, чи позивач за встановлених обставин мав дійсну можливість своєчасно реалізувати своє право на звернення до суду.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться в ч. 2 ст. 122 КАС України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого права в сфері публічно-правових відносин і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права в сфері публічно-правових відносин, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 77 КАС України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Разом з тим, на переконання суду, позивач жодним чином не довів та не аргументував поважності пропуску строку звернення до суду. Незнання законодавства не може бути підставою для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, більше 6 років, поважними.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовна заява подана після закінчення строків, установлених законом, клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду є безпідставним та необґрунтованим, при цьому, матеріали адміністративної справи не містять будь-яких доказів, які підтверджують поважність причини пропуску строків звернення до суду, у зв'язку з чим подана позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 КАС України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

У судовому засіданні 12.04.2018 року головуючим суддею проголошено вступну та резолютивну частини ухвали про залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України складання повного тексту ухвали, залежно від складності справи, може бути відкладено на строк не більш як пять днів з дня оголошення вступної та резолютивної частин ухвали.

Відтак, повний текст ухвали повинен був бути складеним не пізніше 17.04.2018 року включно.

У зв'язку з відсутністю головуючого судді на роботі в період з 13.04.2018 року по 19.04.2018 року включно (перебувала в стані тимчасової непрацездатності), повний текст рішення складено та підписано у перший робочий день головуючого судді - 20.04.2018 року.

Керуючись п. 8 ч. 1 ст. 240, ст. 248, пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд, -

у х в а л и в:

1. У задоволенні клопотання позивача відмовити.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 до Бориславського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії Бориславського МВ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа, ОСОБА_2 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії, про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середньомісячного грошового забезпечення за весь час затримки здійснення розрахунку при звільненні залишити без розгляду.

3. Судові витрати зі сторін не стягувати.

Ухвала про залишення позовної заяви без розгляду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом пятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано 20.04.2018 року.

Суддя Качур Р.П.