Справа № 826/1433/18
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2018-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 квітня 2018 року № 826/1433/18

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Святошинської районної філії Київського міського центру зайнятості

про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Святошинської районної філії Київського міського центру зайнятості (надалі також - відповідач) про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 05.02.2018 відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та запропоновано відповідачу надати відзив протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

27.02.2018 через відділ документального обігу та контролю відповідач подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову, у зв'язку із відсутністю протиправних дій чи бездіяльності відповідача

Відповідно до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

До Святошинської районної філії Київського міського центру зайнятості, звернулась ОСОБА_1 та зареєструвалась як особа, що шукає роботу та відповідно до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 №5067-VI та отримала статус безробітного з 27.11.2017.

Умови, тривалість та розмір виплати допомоги по безробіттю визначаються статтями 22, 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 №1533-III.

ОСОБА_1 призначено допомогу по безробіттю відповідно до ч.1,3,4 ст. 22, частини 1 ст. 23 Закону №1533-ІІІ та розпочато виплату з 04.12.2017.

Нарахування допомоги по безробіттю Позивачу проводилось з урахуванням страхового стажу, відповідно до п. 2 Розділу II Порядку надання допомоги по безробіттю, у томі числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 15.06.2015 №613, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.07.2015 за №821/27266, якщо страховий стаж протягом 12 місяців, що передував реєстрації особи як безробітної, становить шість або більше місяців, допомога по безробіттю визначається у відсотках до її середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), визначеної відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 №1266.

Страховий стаж обчислюється за даними персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Періоди відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримання виплат за окремими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, крім пенсій включаються до страхового стажу, як період, за який сплачено страхові внески виходячи з розміру мінімального страхового стажу відповідно до ч.1 ст.21 Закону №1533-ІН .

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 31.10.2014 по 30.10.2017, перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і отримували соціальні виплати.

31.10.2017 ОСОБА_1, вийшла на роботу, та цього ж дня, пропрацювавши один день (31.10.2017) звільнена з роботи відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Розрахунок середньоденної допомоги по безробіттю здійснюється згідно пунктів 3, 7 та 31 «Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2011 №1266 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 № 439). Зокрема: «Розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення), є 12 календарних місяців, що передують місяцю настання страхового випадку (для розрахунку допомоги по безробіттю - реєстрації особи в державній службі зайнятості як безробітної).

Середня заробітна плата (дохід) для призначення допомоги по безробіттю, обчислюється центрами зайнятості з використанням даних Держреєстру через визначення середньоденної заробітної плати шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період заробітної плати, на яку нарахований та сплачений єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, на кількість календарних днів зайнятості у розрахунковому періоді без урахування календарних днів, не відпрацьованих з поважних причин, до яких відноситься і відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку

Допомога по безробіттю ОСОБА_1 нараховувалась за розрахунковий період, за який обчислювалась середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення), за 12 календарних місяців, що передували місяцю настання страхового випадку для розрахунку допомоги по безробіттю при її реєстрація в державній службі зайнятості як безробітної.

Як зазначає позивач, на прийомі у спеціаліста 09.02.2018 вона надала Витяг з наказу Публічного акціонерного товариства «Банк» Фінанси та Кредит» №216-к від 06.03.2015 «Про надання відпустки по догляду за дитиною співробітникам», в якому зазначено, що з 09.03.2015 по 30.10.2017 вона знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно записів внесених до персональної картки безробітної ОСОБА_1 з трудової книжки, - дата припинення останнього виду зайнятості особи на підприємстві - 31.10.2017.

ПАТ «Банк» Фінанси та Кредит» подано до Пенсійного фонду України індивідуальні відомості за жовтень 2017 року про застраховану особу ОСОБА_1, а саме Форму ОК-7, із зазначенням суми заробітку, з якого сплачено єдиний внесок становить 1571,08 грн., а кількість днів стажу в місяці - 31 день.

На виконання п.18 ч.2 ст.22 Закону України «Про зайнятість населення», Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13.02.2009 №60/62, з виявленими розбіжностями, що впливають на умови матеріального забезпечення та надання соціальних послуг ОСОБА_1, Святошинською районною філією Київського міського центру зайнятості передано документи по ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості для розгляду комісією з розслідування страхових випадків та включено до Протоколу №9 від 20.02.2018.

Отже, нарахування розміру допомоги ОСОБА_1 в розмірі 7048,00грн. на місяць, не відповідає вимогам ст.ст. 21, 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами докази та пояснення, суд дійшов висновку про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не доведено протиправності дій відповідача, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Оскільки, адміністративний позов задоволенню не підлягає, то судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій