Справа № 818/949/18
Суддя: О.А. Прилипчук
Дата ухвалення: 2018-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 квітня 2018 р. Справа № 818/949/18
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Прилипчука О.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м.Суми адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Конотопського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області
про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Конотопського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі по тексту - відповідач, Конотопське управління), в якій просить:
- визнати незаконним рішення щодо відмови у призначенні пенсії як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році зі зниженням пенсійного віку;
- зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення та проведення нарахування позивачу пенсії з 23 серпня 2017 р. зі зниженням встановленого пенсійного віку на 10 років.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2018 року по справі за апеляційною скаргою Конотопського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області на постанову Конотопського міськрайсуду Сумської області від 01.12.2017 року апеляційна скарга Конотопського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області задоволена частково, постанова Конотопського міськрайсуду від 01.12.2017 р. скасована і прийнята нова постанова, якою зобов`язано Конотопське об`єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області переглянути заяву ОСОБА_1 від 23.08 2017 р. про призначення пенсії за віком як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
- посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, довідку про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09.03.1988 року №122 або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де виконувались роботи з ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.
Крім того, у відповіді зазначено, що документи містять розбіжності щодо військової частини та населеного пункту, в якому позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, так в архівній довідці Галузевого Державного архіву Міністерства оборони України від 06.09.2017 р. №179/1/9365 зазначається військова частина НОМЕР_1 УС "Славянка" (пос. Терехов), у довідці Конотопського об`єднаного військового комісаріату від 05.09.2017 р. №4/355 зазначається військова частина НОМЕР_2 та 30км зона без зазначення населеного пункту, у довідці військової частини НОМЕР_3 від 28.01.1993 року №136, копія якої надана Управлінням соцзахисту населення Конотопської міської ради, зазначається військова частина НОМЕР_2 , зона відчуження м. Чорнобиль.
У відповіді зазначено, що документи, які позивач надав для підтвердження пільгового стажу не підтверджують фактичну кількість днів участі безпосередньо в зоні відчуження під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році.
Із зазначених причин позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно зазначеного закону та рекомендовано оскаржити до суду.
Позивач не погоджується із вказаним рішенням відповідача, а саме з тим, що документи не підтверджують факт моєї роботи в зоні відчуження під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, виходячи з наступного.
Так, 14.09.2017 р. Сумською обласною державною адміністрацією була проведена перереєстрація, на підставі якої видано посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 1986р. (категорія 2 ) серія НОМЕР_4 .
Окрім того, даний факт та кількість днів підтверджується довідкою Конотопського міського військового комісара від 11.11.1992 р. №4/204, з якої вбачається, що позивач проходив спеціальні збори з 09 червня 1986 року по 01 серпня 1986 року і приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, підставою для видачі даної довідки являється військовий квиток НОМЕР_5 , в якому зазначено доза облучення 6.69; довідкою командира військової частини НОМЕР_3 від 29.01.1995 року №136, згідно з якою позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС з 09 червня 1986 року по 01 серпня 1986 року в складі в/ч НОМЕР_2 , яка дислокувалась в м. Київ і працював в зоні відчуження в м. Чорнобиль; картонкою обліку ДОЗ радіоактивного облучення; військовим квитком, в якому зазначено, що приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в період з 09 червня по 01 серпня 1986 року; архівною довідкою від 28.08.2017 р., виданою Галузевим Державним архівом Міністерства Оборони України, згідно з якою проходив строкову службу у військовій частині НОМЕР_2 м. Київ у військовому званні "рядовой" з 04 січня 1986 року ( наказ №3) по 26 грудня 1987 року (наказ № 291).
На підставі цих документів Сумська обласна державна адміністрація видала позивачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС в 1986 році, чим самим підтвердила фактичну кількість днів участі безпосередньо в зоні відчуження Чорнобильської АЕС в 1986 році.
Позивач спростовує відповідь відповідача стосовно архівних документів військової частини, зокрема те, що в одному випадку вказано пос. ОСОБА_2 , а у другому - зона відчуження м. Чорнобиль.
Відповідно до Закону України "Про затвердження переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи до населених пунктів", віднесених до зони радіоактивного забруднення відноситься АДРЕСА_1 . Тобто, всі ці пункти віднесені до зони радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи і тому заперечення відповідача є безпідставними.
Враховуючи вищевикладене, позивач просить визнати незаконним рішення Конотопського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році зі зниженням пенсійного віку та зобов`язати прийняти рішення про призначення та проведення нарахування ОСОБА_1 пенсії з 23 серпня 2017 р. зі зниженням встановленого пенсійного віку на 10 років.
Відповідач у своєму відзиві зазначив, що підставою для призначення пенсії відповідно до ст. 55 Закону №796 є наявність посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС відповідної категорії та підтвердження первинними документами необхідної кількості днів роботи у зоні відчудження (довідка Форми 122, архівна довідка), однак надані позивачем документи не підтверджують його права на призначення пенсії відповідно до ст. 55 Закону №796, оскільки:
- в довідці Галузевого державного архіву Міністерства оборони України №8439/02-16 від 11.07.2017 не відображено населений пункт чи об`єкт, де позивачем проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЄС. Крім того, не відображена кількість днів участі безпосередньо в зоні відчуження Чорнобильської АЕС;
- в копії військового квитка не відображено населений пункт чи об`єкт, де позивачем проводились роботи по ліквідації наслідків аварії па Чорнобильській АЄС;
- у довідці військової частини НОМЕР_3 № 113 від 28.01.1993 № 136 відсутня інформація про правові підстави видачі вказаною військової частиною документів за військову частину № НОМЕР_2 .
- в довідці Конотопського об`єднаного міського військового комісаріату №4/204 від 11.11.1992 не відображено населений пункт чи об`єкт, де позивачем проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЄС.
Враховуючи викладене, Конотопським управлінням 27.09.2017 р. прийнято правомірне рішення про відмову в призначенні пенсії за віком позивачу в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують фактичну участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році протягом 5 календарних днів у зоні відчуження.
Крім того, вимога позивача щодо зобов`язання Конотопського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області прийняти рішення не підлягає задоволенню, оскільки це втручання суду у повноваження суб`єкта публічної влади. Тому, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою суду від 23.03.2018 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін.
Судом встановлено, що 23.08.2017 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах ЧАЕС.
27.09.2017 рішенням відповідача №69 позивачу відмовлено в задоволенні заяви.
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2018 р. апеляційну скаргу Конотопського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області на постанову Конотопського міськрайсуду Сумської області від 01.12.2017 року задоволено частково, постанову Конотопського міськрайсуду від 01.12.2017 р. скасовано та прийнято нову постанову, якою зобов`язано Конотопське об`єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області переглянути заяву ОСОБА_1 від 23.08.2017 р. про призначення пенсії за віком як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а. с. 8-9).
22.02.2018 р. Конотопське ОУПФУ листом №2234/03-11 відмовило позивачу у задоволенні заяви (а. с. 17). В обґрунтування прийнятого рішення зазначило, що документи містять розбіжності щодо військової частини та населеного пункту, в якому позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, так в архівній довідці Галузевого Державного архіву Міністерства оборони України від 06.09.2017 р. №179/1/9365 зазначено військова частина НОМЕР_1 УС "Славянка" (пос. Терехов), у довідці Конотопського об`єднаного військового комісаріату від 05.09.2017 р. №4/355 зазначеновійськова частина НОМЕР_2 та 30км зона без зазначення населеного пункту, у довідці військової частини НОМЕР_3 від 28.01.1993 року №136, копія якої надана Управлінням соцзахисту населення Конотопської міської ради, зазначається військова частина НОМЕР_2 , зона відчуження м. Чорнобиль.
Отже, відповідач вважає, що документи, які позивач надав для підтвердження пільгового стажу не підтверджують фактичну кількість днів участі безпосередньо в зоні відчуження під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.
Згідно ст. 55 Закону №796 особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а саме учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС: - які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів пенсія за віком призначається із зменшенням встановленого пенсійного віку на 10 років.
Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" передбачено, що учасниками ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості.
Відповідно до п.п.5 п.2.1 Розділу ІІ Порядку №22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону №796.
Отже, із системного аналізу зазначеної норми суд зазначає, що обов`язковою умовою для призначення пенсії за ст.55 Закону №796 є наявність посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС відповідної категорії та підтвердження первинними документами необхідної кількості днів роботи у зоні відчуження (довідка Форми 122, архівна довідка).
Так, зокрема ст. 14 Закону №796 зазначено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: 2 категорія: учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження: - з моменту аварії до 1 липня 1986 року - незалежно від кількості робочих днів; - з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів; - у 1987 році - не менше 14 календарних днів, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи.
Судом встановлено, що в матеріалах справи наявне посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році серії НОМЕР_6 (категорія 2) (а.с. 10).
Згідно ст.15 Закону №796 підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
Доказів щодо скасування зазначеної довідки або визнання її незаконною, відповідачем не надано.
Таким чином, суд приймає у якості належного доказу зазначену довідку, яка підтверджує факт виконання позивачем роботи в районі м. Чорнобиль.
Аналогічна інформація про прийняття позивачем участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС міститься в його військовому квитку серії НОМЕР_5 , виданого позивачу 18.10.1985 року Бахмачским РВК Чернігівської області, відповідно до записів якого, позивач приймав участь в роботі по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 09.06.1986р. по 01.08.1986р. (а.с. 16).
Також, суд наголошує, що в матеріалах справи наявна картка обліку доз радіоактивного опромінення, згідно змісту якої позивач у період з 09.06 по 01.08 отримував щоденно дозу радіоактивного опромінення у розмірі 0,1 та 0,13 , що свідчить про те, що у наведений період ОСОБА_1 брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Загальна кількість днів складає -54 днів (а.с. 14).
Отже, позивачем належним чином підтверджено факт перебування у районі м.Чорнобиля протягом місяця.
Відповідно до ст. 2 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" територія, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, поділяється на зони.
1 (зона відчуження);
2 (зона безумовного (обов`язкового) відселення);
3. (зона гарантованого добровільного відселення);
4 (зона посиленого радіоекологічного контролю).
Згідно ст. 1 Закону України Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи до територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, в межах України належать території, на яких виникло стійке забруднення навколишнього середовища радіоактивними речовинами понад доаварійний рівень, що з урахуванням природно-кліматичної та комплексної екологічної характеристики конкретних територій може призвести до опромінення населення понад 1,0 мЗв (0,1 бер) за рік, і яке потребує вжиття заходів щодо радіаційного захисту населення та інших спеціальних втручань, спрямованих на необхідність обмеження додаткового опромінення населення, зумовленого Чорнобильською катастрофою, та забезпечення його нормальної господарської діяльності.
Відповідно до ст.2 Закону України Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи залежно від ландшафтних та геохімічних особливостей ґрунтів, величини перевищення природного доаварійного рівня накопичення радіонуклідів у навколишньому середовищі, пов`язаних з ними ступенів можливого негативного впливу на здоров`я населення, вимог щодо здійснення радіаційного захисту населення та інших спеціальних заходів, з урахуванням загальних виробничих та соціально-побутових відносин територія, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, поділяється на зони.
1) зона відчуження - це територія, з якої проведено евакуацію населення в 1986 році;
2) зона безумовного (обов`язкового) відселення - це територія, що зазнала інтенсивного забруднення довгоживучими радіонуклідами, з щільністю забруднення ґрунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 15,0 Кі/кв. км та вище, або стронцію від 3,0 Кі/кв. км та вище, або плутонію від 0,1 Кі/кв. км та вище, де розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів може перевищити 5,0 мЗв (0,5 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період;
3) зона гарантованого добровільного відселення - це територія з щільністю забруднення ґрунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 5,0 до 15,0 Кі/кв. км, або стронцію від 0,15 до 3,0 Кі/кв. км, або плутонію від 0,01 до 0,1 Кі/кв. км, де розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів може перевищити 1,0 мЗв (0,1 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період;
4) зона посиленого радіоекологічного контролю - це територія з щільністю забруднення ґрунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 1,0 до 5,0 Кі/кв. км, або стронцію від 0,02 до 0,15 Кі/кв. км, або плутонію від 0,005 до 0,01 Кі/кв. км за умови, що розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів перевищує 0,5 мЗв (0,05 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 року №106 „Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP „Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи та „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи затверджено перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи.
Згідно затвердженого переліку визначено, що м. Чорнобиль віднесено до зони відчуження.
Отже, проаналізувавши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відомості, відображені у зазначених письмових доказах, не є суперечливими з огляду на специфіку діяльності позивача.
З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку про наявність у позивача права на користування пільгами, встановленими Законом №796, зокрема щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. В свою чергу відмова відповідача щодо призначення пенсії позивачу зі зменшенням пенсійного віку як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є протиправною.
Також, суд вважає безпідставними посилання у відзиві на архівну довідку Галузевого державного архіву Міністерства оборони України №8439/02-16, оскільки відсутність на даний час відомостей щодо участі позивача в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС не спростовує відомості відображені в довідках військової частини станом на час проходження служби позивачем.
Отже, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Конотопського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити дії підлягають задоволенню.
Також, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині зобов`язання Конотопського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області призначити ОСОБА_1 пенсію з 23 серпня 2017 р. зі зниженням встановленого пенсійного віку на 10 років, виходячи з наступного.
Щодо доводів відповідача щодо втручання суду у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно ч.1 ст.5 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Тобто, судом за результатами розгляду справи може бути задоволено будь-яку з цих вимог, у тому числі й вимогу про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити пені дії.
Відповідно до ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у справах в яких позивач оскаржує протиправні дії чи бездіяльність відповідача у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.
У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.
Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.
Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;
- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;
- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.
Запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суди зобов`язані відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
При цьому, судом враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Але ж в даному випадку втручання у дискреційні повноваження відповідача є виправданими, оскільки відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права позивачів.
А завданням адміністративного судочинства, у відповідності до ч.1 ст.2 КАС України э справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. При цьому, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що суди при розгляді справ застосовують принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод як джерело права.
Так, у рішенні у справі Волохи проти України зазначено: Таким чином, Суд доходить висновку, що це втручання не може розглядатися як таке, що було здійснене "згідно із законом", оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження.
Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Броньовський проти Польщі від 22 червня 2004 року). Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Гавенда проти Польщі від 14 березня 2002 року., Рішення Європейського суду з прав людини у справі Аманн проти Швейцаріїї від 16 лютого 2000 року).
Також, Європейський суд з прав людини Рішенням у справі Круслена від 24 квітня 1990 року зазначає, що закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання.
Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі Фадєєва проти Росії від 9 червня 2005 року, в якому Суд з відсилкою до справи Баклі проти Сполученого Королівства, зазначив, що: Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку необхідності втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці Судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції.
Зобов`язуючи орган державної влади виконати свої дискреційні повноваження суд встановлює справедливість та відновлює баланс взаємодії між органами державної влади та суб`єктами господарювання. Також, що є дуже важливим, суд унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання органами державної влади своїми дискреційними повноваженнями. Дана думка повністю підтверджена рішенням від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховного Суду України, який вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до відповідача подав весь пакет необхідних документів однак, відповідачем за результатами розгляду заяв позивача не було прийнято рішення про призначення пенсії
Таким чином, суд вважає, що відповідач у спірних відносинах вже реалізував свої дискреційні владні повноваження, відмовивши позивачу двічі поспіль у призначенні пенсії.
Таким чином, оскільки у ході судового розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії протиправно, а визначених законом підстав для такої відмови під час розгляду справи встановлено не було, суд вважає, що відновлення порушеного права позивача можливе не інакше, як шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, зокрема, зобов`язати Конотопське об`єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області призначити ОСОБА_1 пенсію з 23 серпня 2017 р. зі зниженням встановленого пенсійного віку на 10 років.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що Конотопське ОУПФУ Сумської області протиправно відмовило позивачу у призначенні пенсії, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до Конотопського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити дії підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Конотопського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати незаконним рішення Конотопського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області від 22.02.2018 № 2234/03-11 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році зі зниженням пенсійного віку.
Зобов`язати Конотопське об`єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області призначити ОСОБА_1 пенсію з 23 серпня 2017 р. зі зниженням встановленого пенсійного віку на 10 років.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.А. Прилипчук