Справа № 819/2275/17
Суддя: Баранюк Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/2275/17

17 квітня 2018 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

судді Баранюка А.З.

за участю:

секретаря судового засідання Кухар О.Л.

позивача: ОСОБА_1;

представника Державної судової адміністрації України: ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Тернопільської області, Державної судової адміністрації України, третя особа - Державна казначейська служба України про визнання неправомірною відмови у виплаті вихідної допомоги, визнання неправомірною бездіяльності щодо нездійснення фінансування та зобов'язання виплатити вихідну допомогу -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Апеляційного суду Тернопільської області, Державної судової адміністрації України, третя особа - Державна казначейська служба України в якій просив суд визнати неправомірною відмову Апеляційного суду Тернопільської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з посади судді у звязку з виходом у відставку відповідно до Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року №2862-XII, зобовязати Апеляційний суд Тернопільської області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 такої допомоги у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за 31 рік роботи на посаді судді без сплати податку та визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування Апеляційного суду Тернопільської області на 2016 рік для здійснення виплат належної ОСОБА_1 суми вихідної допомоги при звільненні з посади судді у звязку з виходом у відставку.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що при звільненні з посади судді у звязку з виходом у відставку він мав право на отримання вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку відповідно до Закону № 2862-XII, однак відповідач виплатив йому таку допомогу у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою відповідно до статті 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі Закон №1402-VIII).

ОСОБА_1 вважає, що відповідач при виході позивача у відставку неправомірно застосував норми статті 143 Закону №1402-VIII.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2018 року відкрито провадження у справі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, з підстав викладених в позовній заяві та відповіді на відзив, просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача Державної судової адміністрації України заперечила проти задоволення позовних вимог та надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов. Зокрема пояснила, що відповідно до статті 143 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Представники Апеляційного суду Тернопільської області та Державної казначейської служби України в судове засідання не прибули. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши пояснення позивача та представника ДСА України, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 25 лютого 1985 року обраний народним суддею Дубровинського народного суду Рівненської області, 22 червня 1987 року обраний народним суддею Гусятинського районного народного суду Тернопільської області та з 06 липня 1987 року призначений головою вказаного суду. В подальшому позивач з 04 січня 1993 року працював суддею Тернопільського обласного суду, та з 27 серпня 2001 року суддею Апеляційного суду Тернопільської області.

Постановою Верховної Ради України від 15 грудня 1992 року обраний суддею безстроково.

25 лютого 2005 року в позивача виникло право на відставку, відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» (чинного на тай час), згідно якої кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень.

Аналогічні норми містилися в Законі України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI та передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII.

Пунктом 4 ч. 6 ст. 126 Конституції України передбачено, що підставами для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Позивач скористався своїм правом на відставку в 2016 році. Рішенням Вищої ради юстиції від 08 грудня 2016 року №3111/0/15-16 ОСОБА_1 звільнений з посади судді Апеляційного суду Тернопільської області у звязку з поданням заяви про відставку (а.с.19).

Згідно із частинами першою та другою ст.29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» голова апеляційного суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження. Голова апеляційного суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв'язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

На підставі рішення Вищої ради юстиції від 08.12.2016, наказом голови Апеляційного суду Тернопільської області від 16 грудня 2016 року №263-К позивача виключено зі штату Апеляційного суду Тернопільської області. Пунктом 3 даного наказу, зазначено виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 3 місячних суддівських винагород за посадою судді апеляційного суду Тернопільської області станом на 16 грудня 2016 року (а.с.17).

Відповідно до розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, стаж роботи позивача становить 31 рік 10 місяців 22 дні (а.с.18).

У зв'язку з невиплатою, при виході у відставку вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за 31 повний рік роботи на посаді судді, позивач письмово звернувся до Апеляційного суду Тернопільської області щодо нарахування та виплати такої допомоги, відповідно до вимог статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992.

Листом від 29.06.2017 №4800/17вх Апеляційний суд Тернопільської області повідомив позивача про те, що на виконання вимог пункту 1 статті 143 Закону України від 02.06.2016 №1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів», у звязку з виходом у відставку, 19.12.2016 ОСОБА_1 виплачена вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за посадою судді апеляційного суду Тернопільської області станом на 16 грудня 2016 року.

Однак, позивач вважає, що оскільки право на відставку у нього виникло 25 лютого 2005 року, то при звільненні його з посади судді, у зв'язку з поданням заяви про відставку, маючи суддівський стаж 31 рік 10 місяців 22 дні, він мав право на отримання вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, як це було визначено статтею 43 Закону України «Про статус суддів», так як право на відставку позивачем набуто ще до прийняття чинного Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Суд не погоджується із такими доводами позивача та вважає їх хибними з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 11 Законі України «Про статус суддів» від 15.12.1992 передбачалося, що незалежність судді забезпечується, зокрема, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; правом судді на відставку.

Відповідно до частини третьої статті 43 Закону України «Про статус суддів» судді, який пішов у відставку, виплачувалась вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Відповідно до частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII зазначену статтю було виключено.

Таким чином, через зміни в законодавстві, з 01 квітня 2014 року було скасовано таку складову гарантування незалежності та соціального захисту суддів, як вихідна допомога у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

В подальшому, частиною першою статті 143 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону від 02.06.2016) відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою, проте у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Зазначені зміни в частині розміру вихідної допомоги при виході судді у відставку є чинними, неконституційними не визнавалися.

Отже суд вважає, що в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Вищою радою юстиції рішення від 08 грудня 2016 року № 3111/0/15-16 про звільнення позивача з посади судді.

Зменшення розміру вихідної допомоги судді при виході у відставку вже розглядалося Конституційним Судом України у справі № 1-1/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу ХІІ «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року з наступними змінами.

У цьому поданні Верховний Суд України, серед іншого, обґрунтовував неконституційність змін до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI у звязку із зменшенням розміру вихідної допомоги судді у разі виходу у відставку в порівнянні з частиною третьою статті 43 Закону № 2862.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Отже, з аналізу викладеного слідує, що виплата судді вихідної допомоги законом пов'язується із певною подією, а саме виходом у відставку, а тому суд не погоджується з доводами позивача про те, що така виплата повязується з моментом виникнення права на відставку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 820/858/16.

Таким чином, враховуючи те, що рішення Вищої ради юстиції від 08.12.2016 №3111/0/15-16 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Тернопільської області у відставку» та наказ голови Апеляційного суду Тернопільської області №263-К від 16.12.2016 прийняті після набрання чинності Законом № 1402-VIII, суд дійшов висновку, що відповідачами правомірно здійснено усі належні виплати позивачу, у зв'язку зі звільненням відповідно до частини 1 статті 143 цього Закону.

За таких обставин, у відповідачів на час звільнення ОСОБА_1 з посади судді у зв'язку з виходом у відставку, були відсутні правові підстави для здійснення йому виплати вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожний повний рік роботи на посаді судді.

Суд бере до уваги пояснення позивача про те, що Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п.109 рішення ЄСПЛ у справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» від 13 грудня 2001 року). За таких умов збереження розумної стабільності означає серед іншого, обов'язок законодавця враховувати при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ законні очікування, повязані із виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судом також враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, серед іншого, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Частиною другою ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачі діяли в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправною відмови Апеляційного суду Тернопільської області викладеної в листі від 29.06.2017 року за № 4800/17 в проведенні нарахування та виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку, про визнання неправомірною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення на 2016 рік фінансування Апеляційного суду Тернопільської області на здійснення виплат ОСОБА_1 суми вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку, про зобовязання Апеляційного суду Тернопільської області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні у відставку ОСОБА_1 у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 квітня 2018 року.

Головуючий суддя Баранюк А.З.

копія вірна

Суддя Баранюк А.З.