Справа № 826/19778/16
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2018-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції України у місті Києві, третя особа: Начальник слідчого відділу Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Замула Богдан Анатолійович про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд, з урахуванням останнього уточненого позову:

- визнати дії відповідача щодо незаконного звільнення його зі служби у Національній поліції України протиправними, скасувати накази Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - ГУНП) № 677 від 21.11.2016 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та № 989 о/с від 16.12.2016 про його звільнення, поновити його на роботі на посаді слідчого відділення розслідування злочинів в сфері службової діяльності слідчого відділу Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві;

- стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за весь період вимушеного прогулу;

- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 3-х посадових окладів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд вказане судове рішення скасувати та винести нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На думку апелянта, оскаржувана постанова винесена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та інші наявні у справі докази, колегія суддів приходить до наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з 01.09.2007 по 06.11.2015 ОСОБА_2 проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 - в поліції.

Наказом ГУНП від 21.11.2016 № 677 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Святошинського управління поліції» за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у невиході на службу та відсутності на робочому місці без поважних причин 16, 19, 20, 24 та 25 серпня 2016 року внаслідок невиконання вимог абзаців другого, одинадцятого частини першої статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України щодо дотримання внутрішнього розпорядку дня та неухильного виконання вимог Присяги працівника поліції, на слідчого відділення розслідування злочинів у сфері службової діяльності слідчого відділу Святошинського управління поліції ОСОБА_2 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Наказ ГУНП від 21.11.2016 № 677 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Святошинського управління поліції» було реалізовано наказом ГУНП № 989 о/с від 16.12.2016 (по особовому складу), яким старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 (0059785), слідчого відділення розслідування злочинів у сфері службової діяльності слідчого відділу Святошинського управління поліції, 21 грудня 2016 року звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України).

Вважаючи, що звільнення відбулось з порушенням його прав, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано будь-яких пояснень, а матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження поважності причин невиходу ОСОБА_2 на службу 25 серпня 2016 року. Враховуючи наявність встановленого факту порушення позивачем статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування наказів ГУНП № 677 від 21.11.2016 та № 989 о/с від 16.12.2016 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Перш за все, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що звільнення позивача відбулось у зв'язку із Наказом ГУНП від 21.11.2016 № 677 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Святошинського управління поліції» за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у невиході на службу та відсутності на робочому місці без поважних причин 16, 19, 20, 24 та 25 серпня 2016 року внаслідок невиконання вимог абзаців другого, одинадцятого частини першої статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України щодо дотримання внутрішнього розпорядку дня та неухильного виконання вимог Присяги працівника поліції.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції спростовано дисциплінарні проступки, які виразились у невиході на службу та відсутності на робочому місці без поважних причин 16, 19, 20, 24 серпня 2016 року, оскільки саме в ці дати позивач мав вихідні дні.

Однак, факт невиходу позивача на службу 25 серпня 2016 року належним чином зафіксований та підтверджує висновок відповідача про порушення ОСОБА_2 службової дисципліни.

Враховуючи, що сторонами не оскаржуються висновки суду першої інстанції щодо проступків, які мали місце 16, 19, 20, 24 серпня 2016 року, судова колегія не вважає за доцільне давати оцінку даним обставинам.

Таким чином, суду апеляційної інстанції слід встановити факт наявності/відсутності проступку, який виразився у невиході на роботу саме 25 серпня 2016 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обставинам справи, колегія суддів приходить до наступного.

Так, спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про Національну поліцію», який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», який визначає сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 9 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» від 23.12.2015 № 901-VIII (набрав чинності 28.12.2015), до набрання чинності Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції» вирішено поширити на поліцейських дію Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» від 22 лютого 2006 року №3460-IV (далі - Статут).

Згідно преамбули статуту, він визначає сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.

Статтею 2 Статуту передбачено, що дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Відповідно до статті 5 Статуту за вчинення дисциплінарного проступку особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Відповідно до статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

У разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

Відповідно до ч. 6 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Статтею 12 Закону України «Про національну поліцію» визначено види дисциплінарних стягнень, до яких належать: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися: тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

У відповідності до ст.14 Закону України «Про національну поліцію» про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ, як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу. Проте, жодних імперативних обмежень щодо встановлення того чи іншого виду дисциплінарної відповідальності законодавцем не встановлено, окрім того, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Визначення виду дисциплінарного стягнення належить безпосередньо до дискреційних повноважень органу, який вільний у виборі останнього.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень на осіб рядового і начальницького складу врегульовано статтею 14 Статуту, зокрема, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Службове розслідування в органах внутрішніх справ - це комплекс заходів, які здійснюються в межах відомчої компетенції з метою уточнення причин та умов, що сприяли вчиненню дисциплінарного проступку, встановлення ступеня вини особи, яка його вчинила.

Мета службового розслідування полягає в тому, щоб повністю, об'єктивно та всебічно встановити: обставини (час, місце) і наслідки правопорушення, з приводу якого було призначено розслідування; осіб, винних у правопорушенні, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли негативним наслідкам або створювали загрозу їх спричинення; наявність причинного зв'язку між неправомірним діянням особи, щодо якої призначено службове розслідування, та його наслідками; причини правопорушення та умови, що сприяли правопорушенню; вимоги законів чи інших нормативно - правових актів, розпорядчих документів або службових обов'язків, що були порушені; ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення, та мотиви протиправної поведінки працівника органів внутрішніх справ і його ставлення до вчиненого.

Відповідно до п. 5.1. Інструкції «Про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України» (надалі - Інструкція), затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 230 від 12.03.2013, службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником.

Згідно з п. 5.1., 5.2. Інструкції, початок службового розслідування визначається датою видання наказу про його призначення. Завершення службового розслідування визначається датою затвердження начальником, який призначив службове розслідування, висновку за результатами службового розслідування.

Відповідно до абз. 9 п. 6.2.2. Інструкції, одним з обов'язків виконавця (голови, члена комісії з проведення службової перевірки) є: після затвердження висновку службового розслідування за письмово оформленим бажанням особи РНС стосовно якої проводилося службове розслідування знайомити її із затвердженим висновком службового розслідування, а також з окремими матеріалами, зібраними в процесі його проведення в частині, яка її стосується, з дотриманням вимог законодавства.

П. 6.3. Інструкції також передбачено перелік прав особи РНС, стосовно якої проводиться службове розслідування:

- отримувати інформацію про підстави проведення такого розслідування (п. 6.3.1);

- брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, в установленому порядку подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування (п. 6.3.2.);

- висловлювати письмові зауваження щодо об'єктивності та повноти проведення службового розслідування, дій або бездіяльності службової особи (осіб), яка (і) його проводить (ять); (п. 6.3.3);

- за письмовим рапортом ознайомлюватися з висновком службового розслідування, а також з матеріалами, зібраними в процесі його проведення, у частині, яка її стосується, крім випадків, визначених законодавством України (п. 6.3.5);

- оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки і в порядку, що визначені законодавством України (п. 6.3.6.).

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

У ході судового розгляду справи представником відповідача не надано, а матеріали справи не містять доказів того, що у позивача відбирались письмові пояснення під час проведення службового розслідування.

Так, у висновку службового розслідування вказано, що ОСОБА_2 надав пояснення, що у період з 16.08.2016 по 25.08.2016 був присутній на робочому місці, разом з тим, вказані пояснення у письмовому вигляді останнім не викладено.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недотримання відповідачем вимог Інструкції в частині затвердження висновку службового розслідування за відсутності письмових пояснень позивача.

Разом з тим, порушення процедурних питань не може бути безумовною підставою для скасування акту індивідуальної дії, позаяк для вирішення питання щодо правомірності притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції підлягають встановленню обставини щодо вчинення останнім дисциплінарного проступку.

З долучених до матеріалів справи витягів з Книг нарядів та графіку чергувань вбачається, що позивач дійсно перебував на добових чергуваннях 08.08.2016, 13.08.2016, 17.08.2016, 21.08.2016, 23.08.2016 та 28.08.2016.

Відповідно до пункту 6.12 Інструкції з організації реагування органів внутрішніх справ на повідомлення про кримінальні правопорушення, інші правопорушення, надзвичайні ситуації та інші події, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.10.2012 № 940 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 3 січня 2013 року за N 54/22586, СОГ (слідчо-оперативні групи) чергують цілодобово.

Пунктом 6.17 вказаної Інструкції передбачено, що членам СОГ та ОГ (у разі їх створення), які фактично перебували на службі менше 16 годин, надається 12 годин відпочинку, до 20 годин - 32 години відпочинку, понад 20 годин - 48 годин відпочинку.

Враховуючи, що позивач перебував на добовому чергуванні, яке тривало понад 20 годин, судом першої інстанції встановлено, а сторонами не заперечується, що відсутність останнього на службі 9, 10, 14, 15, 18, 19, 22, 23, 29 та 30 серпня 2016 року пояснюється тим, що відповідно до наведених положень Інструкції ОСОБА_2 мав дні для відпочинку.

Колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції, що факт невиходу позивача на службу 25 серпня 2016 року підтверджується належним чином оформленими документами та підтверджує висновок відповідача про порушення ОСОБА_2 службової дисципліни.

Так, в матеріалах справи наявна копія Книги нарядів комплексного використання сил і засобів поліції задіяних по охороні громадського порядку, відповідно до якої ОСОБА_2 перебував на добовому чергуванні 23.08.2016 року (а.с. 39).

Згідно з наявної в матеріалах справи копії Журналу інструктажів добового наряду при поводженні з табельною вогнепальною зброєю, позивача також було проінструктовано 23.08.2016 року (а.с.49).

Відповідно до копії Журналу реєстрації інструктажів з питань дотримання заходів безпеки при поводженні зі зброєю, позивача також проінструктовано 23.08.2016 року (а.с. 180).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт добового чергування позивачем 23.08.2016 року, а отже відсутність ОСОБА_2 на робочому місті 25.08.2016 року пояснюється тим, що у позивача, з урахуванням п. 6.17 Інструкції, був вихідний день.

Враховуючи все вище наведене, судом апеляційної інстанції встановлено, що з долучених до матеріалів справи витягів з Книг нарядів та графіків чергувань вбачається, що позивач перебував на добових чергуваннях 08.08.2016, 13.08.2016, 17.08.2016, 21.08.2016, 23.08.2016 та 28.08.2016.

Оскільки позивач перебував на добовому чергуванні, яке тривало понад 20 годин, відсутність останнього на службі 9, 10, 14, 15, 18, 19, 22, 23,25, 29 та 30 серпня 2016 року пояснюється тим, що відповідно до наведених положень Інструкції ОСОБА_2 мав дні для відпочинку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправними дій Головного управління Національної поліції у м. Києві щодо незаконного звільнення ОСОБА_2 зі служби у Національній поліції України протиправними, та, як наслідок до висновку про скасування наказів Головного управління Національної поліції у м. Києві № 677 від 21.11.2016 про притягнення до дисциплінарної відповідальності та № 989 о/с від 16.12.2016 про звільнення ОСОБА_2.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За приписами абз.3 п.3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 вищезазначеного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно п.9 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за №669/28799, при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Відтак, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за календарні дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Колегія суддів зазначає, що наказом ГУ НП у м. Києві № 989 о/с від 16.12.2016 року позивача було звільнено з займаної посади та поновлено на посаді постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2018 року.

Таким чином, період вимушеного прогулу позивача складає 330 днів та обраховуються, починаючи з дня звільнення - з 16.12.2016 року по 17.04.2018 року (дата прийняття постанови судом апеляційної інстанції). При цьому, визначаючись щодо тривалості вимушеного прогулу позивача, колегія суддів виходить з кількості календарних днів, що минули за період з 16.12.2016 року по 17.04.2018 року.

Як вбачається з довідки ГУ НП в Київській області заробітна плата позивача за останні два місяці роботи (жовтень-листопад 2016 року) становить 14114,05 грн., середньоденне грошове забезпечення позивача складає 231,38 грн.

Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу складає 330 днів, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить: 231,38 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 330 к.д. = 76355,4 грн., який підлягає стягненню на його користь з відповідача.

Однак, колегія суддів вважає необґрунтованою позовну вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 3х посадових окладів, оскільки відповідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведено, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Враховуючи, що позивач не навів доказів причинного зв'язку між діями відповідачів та завданою йому моральною шкодою, не вказав конкретно у чому полягає така шкода, не навів міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір завданої моральної шкоди, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав вимагати відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки таку шкоду позивачу не завдано.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково,

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2018 року - скасувати, та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати накази Головного управління Національної поліції у м. Києві № 677 від 21.11.2016 та № 989 о/с від 16.12.2016.

Поновити ОСОБА_2 на посаді слідчого відділення розслідування злочинів в сфері службової діяльності слідчого відділу Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві з 16.12.2016 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 76355,4 грн.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення в частині поновлення та виплати середньої заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Повний текст постанови складено « 23» квітня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

О.В. Карпушова