Справа № 813/4193/17
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2018-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 рокуЛьвів№ 876/1689/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Довгополова О.М, ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області до ОСОБА_2 про стягнення податкового боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2018 року (суддя першої інстанції Коморний О.І., м. Львів),

В С Т А Н О В И В :

17 листопада 2017 року Головне управління Державної фіскальної служби у Львівській області (далі ГУ ДФС у Львівській області) звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення до бюджету податковий борг в сумі 21513,60 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2018 року адміністратвиний позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 (м. Львів, вул. Антонича 26/87, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1) до бюджету податковий борг в сумі 21513 (двадцять одна тисяча пятсот тринадцять) гривень 60 копійок.

Із таким судовим рішенням не погодився ОСОБА_2 та подав через свого представника апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати його та залишити позовну заяву без розгляду. В обгунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що не доведено наявність податкового боргу.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її з підстав, що у ній викладені.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні залишила це питання на розсуд суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що за ОСОБА_2 рахується заборгованість зі сплати податку на доходи фізичних осіб в загальному розмірі 21513,60 грн, що виникла на підставі декларації про майновий стан і доходи від 30.12.2015 р на суму 21513,60 грн (а.с. 8-10).

Податковий борг відповідача з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування згідно довідки Головного управління ДФС у Львівській області від 06.11.2017 № 6314/9/13-01-17-04-09 станом на 01.11.2017 становить 21513,60 грн (а.с. 7).

Відповідачу виставлялась податкова вимога №1732-23 від 10.02.2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не погашено податковий борг.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 16.1 статті 16, пунктом 36.1 статті 36, пунктом 38.1 статті 38 Податкового кодексу України, передбачено, що платники податків зобовязані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. Податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Відповідно до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Сума узгодженого грошового зобовязання, згідно підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання є податковим боргом.

Пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до пункту 87.11 статті 87 Податкового кодексу України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи.

Суд першої інстанції не дослідив всі обставини справи, не встановив факту своєчасної оплати зобовязання, хоча зобовязаний був це зробити.

На запит Львівського апеляційного адміністративного суду № 876/1689/18/1001/18 від 26 березня 2018 року Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області надало відповідь № 05-18/2081 від 30 березня 2018 року, згідно якої: «Кошти, які сплачені ОСОБА_5, згідно меморіального ордера від 30.12.2018р. N ps21814863 в сумі 21 513,00 грн. (Двадцять одна тисяча п'ятсот тринадцять гривень 00 коп.), з призначенням платежу: *21513.00 - оплата по результатах річного декларування; прийн. від ОСОБА_2, зараховано 30.12.2015 року до державного та місцевого бюджету на рахунок № 0008, відкритий в Головному управління Державної казначейської служби України у Львівській області (МФО 825014) за кодом класифікації доходів бюджету 11010500 „Податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування».

Отже, з урахуванням наведеного, ОСОБА_2 виконано обовязок зі сплати податкового зобовязання.

Позивач неправомірно заявив про існування податкового боргу

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що оскільки відповідачем самостійно не сплачено податкове зобовязання, є підстави для задоволення позову у повному обсязі і стягнення податкового боргу у сумі 21513,60 грн у судовому порядку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є суттєвими та спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, апеляційну скаргу слід задовольнити частково та скасувати оскаржуване судове рішення з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно вимог ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами 2, 3 статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову субєкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати субєкта владних повноважень, повязані із залученням свідків та проведенням експертиз. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Ставки судового збору за подання апеляційної скарги на судове рішення визначені Законом України «Про судовий збір».

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу станом на 01 січня 2017 року становив 1600 грн.

Розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду, відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Адміністративний позов в даній справі містить вимоги майнового характеру.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання позовної заяви) за подання до суду адміністративного позову майнового характеру, який подано суб'єктом владних повноважень, юридичною особою ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, розмір судового збору за подання апеляційної скарги становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

В даній справі сума позову становить 21513,60 грн.

У апеляційній скарзі апелянт вказував на неможливість сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги у звязку з тим, що він як інвалід ІІІ групи отримує мізерний розмір пенсії, тому просив звільнити його від оплати будь-яких можливих судових витрат до прийняття рішення за його апеляційною скаргою.

Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 р.).

У Рішеннях у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це слід вважати як порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У Рішенні у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Суд має перевірити дотримання вимог Конвенції, переконатись що право доступу до суду не було обмежено таким чином, що нанівець зводиться вся його суть, також, обмеження доступі до суду не буде відповідати ч. 1 ст. 6, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (Рішення у справі «ОСОБА_6 Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» від 12 липня 2001 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність забезпечення права апелянта на доступ до суду та відкриття провадження за даною апеляційною скаргою з відтермінуванням сплати судового збору до вирішення спору по суті.

З урахуванням наведеного, з Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області слід стягнути 2393 грн 31 коп. судового збору у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити, скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2018 року у справі № 813/4193/17.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області () судовий збір у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 2393 (дві тисячі триста девяносто три) гривні 31 (тридцять одну) копійку на рахунок 1004, отримувач коштів - УДКСУ у Галицькому районі м.Львова, код отримувача за , банк отримувача - ГУДКСУ у Львівській області, МФО 825014, код класифікації доходів бюджету 22030101.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді О.М. Довгополов

ОСОБА_1

Повний текст виготовлено 19 квітня 2018 року.