Справа № 826/5618/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 квітня 2018 року № 826/5618/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді-доповідача Келеберди В.І. та суддів Качура І.А., Федорчука А.Б., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Департаменту персоналу центрального апарату Державної служби України з надзвичайних ситуацій про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Департаменту персоналу центрального апарату Державної служби України з надзвичайних ситуацій та з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд:

скасувати наказ про звільнення з Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 03 січня 2017 року № 1;

відновити на посаді головного спеціаліста відділу медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій;

шляхом арешту рахунків Державної служби України з надзвичайних ситуацій:

а) зобов'язати Державну службу України з надзвичайних ситуацій сплатити недоотриману заробітку плату за вимушені прогули у сумі 113600,00 гривень з січня по грудень 2017 року включно;

б) зобов'язати Державну службу України з надзвичайних ситуацій сплатити позивачу 75% від суми коштів у порядку компенсації моральних збитків та завдану шкоду здоров'ю, що призвело до інвалідності ІІ групи у сумі 85200,00 гривень;

визнати факт, що дії керівництва Департаменту персоналу Державної служби України з надзвичайних ситуацій по відношенню до позивача призвели до стійкої втрати здоров'я та є спланованою акцією з метою доведення позивача до самогубства;

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що від перебував на державній службі у Державній службі України з надзвичайних ситуацій протягом 14 років.

У січні 2015 року під час чергової реорганізації позивача переведено на тимчасову посаду головного спеціаліста відділу інженерно-технічних заходів та захисних споруд Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту на період проходження військової служби у зв'язку з частковою мобілізацією в особливий період ОСОБА_3 Водночас, між позивачем та керівництвом існувала усна домовленість про поновлення на постійній посаді.

Однак, 31 жовтня 2016 року наказом від 31 жовтня 2016 року № 92 позивача звільнено з займаної посади.

Зважаючи на те, що у вказаний період позивач перебував на лікарняному, про що надав підтверджуючі документи, дату його звільнення змінено на 03 січня 2017 року

Однак, на час звільнення позивача з займаної посади було вакантне місце головного спеціаліста відділу медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Управління захисту населення і територій.

Зважаючи на те, що позивач є інвалідом війни ІІ групи та учасником ліквідації аварії на ЧАЕС - постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, на його думку, він мав переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації.

Не погоджуючись з діями та рішеннями відповідача, позивач звертається до суду з метою відновлення порушених, на його думку, його прав та законних інтересів.

Ухвалою суду від 06 червня 2017 року позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 червня 2017 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 08 вересня 2017 року відкрито провадження у адміністративній справі, яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, з дня набрання чинності нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України, тобто з 15 грудня 2017 року, адміністративне судочинство здійснюється за правилами цієї редакції Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Згідно зі статтею 262 КАС України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Від представника відповідача жодних пояснень чи заперечень на позовні вимоги до суду не надходило.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_2 перебував на державній службі у Державній службі України з надзвичайних ситуацій протягом 14 років.

У лютому 2013 року у зв'язку із реорганізацією медичного управління в якому позивач обіймав посаду головного спеціаліста, скорочено до медичного відділу та позивача переведено на посаду головного спеціаліста відділу радіаційного, хімічного та медико-біологічного захисту Департаменту організації заходів цивільного захисту за напрямком діяльності «медико-біологічний захист», що підтверджено записом у трудовій книзі.

У січні 2015 року під час чергової реорганізації позивача переведено на тимчасову посаду головного спеціаліста відділу інженерно-технічних заходів та захисних споруд Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту на період проходження військової служби у зв'язку з частковою мобілізацією в особливий період ОСОБА_3

У вересні 2016 року під час чергової реорганізації, у Департаменті організації заходів цивільного захисту створено відділ медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення, у якому була вакантна посада, яку не було запропоновано позивачу.

Натомість, 31 жовтня 2016 року позивача звільнено з тимчасово займаної посади.

Зважаючи на те, що позивач у період з 31 жовтня 2017 року перебував на лікарняному, що підтверджено відповідними доказами, дату звільнення змінено на 03 січня 2017 року.

Позивач зауважив, що на час його звільнення у Департаменті організації заходів цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій було вакантне місце головного спеціаліста відділу медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Управління захисту населення і територій.

Позивач є інвалідом війни ІІІ групи, що підтверджується посвідченням інваліда війни серії Б № 155703 від 09 серпня 2004 року.

Окрім того, позивач є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС - постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, що підтверджується посвідченням постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, серії А, № 448092 від 27 липня 2004 року.

Відповідно до пункту 14 статті 13 розділу ІІІ Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ зі змінами та доповненнями, особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги:, зокрема, переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємств, установ, організацій;

Відповідно до пункту 7 статті 20 розділу IV Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796- ХІІ зі змінами та доповненнями, особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: зокрема, переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування.

Позивач вважає, що з урахуванням викладеного, а також пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю, йому у першу чергу мала б бути запропонована вакансія у відділі медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Окрім того, позивач 10 разів нагороджувався почесними грамотами Міністерства з надзвичайних ситуацій та Державної служби України з надзвичайних ситуацій, а також медаллю Президента України «За працю та звитягу» від 03 березня 2006 року.

За час служби у Збройних силах нагороджений орденом «Червоної зірки», медаллю «За бойові заслуги» під час служби у Афганістані.

Внаслідок незаконного, на думку позивача, звільнення йому нанесено психологічну травму, що врешті призвело до надання ІІ групи інвалідності, про що надано копію посвідчення інваліда ІІ групи серії ВІ № 003698 від 03 квітня 2017 року.

Позивач зазначає, що він втратив заробітну плату за 11 місяців, а саме: з січня по грудень 2017 року у сумі 113600,00 гривень (із розрахунку середньої заробітної плати за 2016 рік, яка становить 10327,28 гривень на місця.

Вказані обставини також призвели, на його думку, до завдання моральної шкоди, яку оцінено у 85 200,00 гривень.

Загальна сума матеріальних претензій позивача до відповідача становить 231 252,00 гривень.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівника.

Відповідно до пункту 17 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

Регулювання трудових правовідносин у процесі проходження служби, порядок застосування дисциплінарних стягнень та процедура звільнення державних службовців у межах спірних правовідносин регулюється Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) як загальним законом, та Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон), як спеціальним законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (аділ - КЗпП України).

Згідно зі статтею 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавством про працю, яке відповідно до статті 4 КЗпП України складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом України «Про державну службу», який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовується лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Працездатним громадянам, які постійно проживають на території України гарантовано правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань надзвичайних ситуацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 року № 1052, державна служба України з надзвичайних ситуацій (ДСНС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності (далі - Положення).

Пунктом 3 та 4 Положення визначено завдання та повноваження ДСНС.

Відповідно до пункту 14 Положення гранична чисельність осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, державних службовців і працівників ДСНС затверджується Кабінетом Міністрів України.

Структуру апарату ДСНС затверджує її Голова за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Штатний розпис та кошторис апарату ДСНС затверджує її Голова за погодженням з Мінфіном.

Разом з тим, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу» № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

За змістом частини першої статті 1 Закону державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби (частина перша статті 5 Закону).

Статтею 8 Закону визначені основні обов'язки державного службовця.

1. Державний службовець зобов'язаний:

1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки;

3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина;

4) з повагою ставитися до державних символів України;

5) обов'язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов'язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації;

6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів;

7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов'язки;

8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України;

9) додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції;

10) запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби;

11) постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності;

12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв'язку з виконанням посадових обов'язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню;

13) надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

Державні службовці виконують також інші обов'язки, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах.

2. У разі виявлення державним службовцем під час його службової діяльності або поза її межами фактів порушення вимог цього Закону з боку державних органів, їх посадових осіб він зобов'язаний звернутися для забезпечення законності до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини щодо підстав та порядку припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення врегульовано положеннями статей 83-90 Закону.

Так, відповідно до статті 85 Закону державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв'язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Статтею 85 Закону передбачено припинення державної служби у зв'язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби.

Так, відповідно до частини першої статті 85 Закону, у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку.

Частиною другою статті 85 Закону визначено, що державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов'язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Працівник вважається звільненим з роботи без законних підстав тоді, коли не доведено наявності обставин, за якими його звільнено, або коли не доведено вчинення ним дій, за які його звільнено, або коли за такі дії закон не передбачає можливості звільнення.

Як вбачається з витягу з наказу (по особовому складу державної служби) Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій від 31 жовтня 2016 року № 92 «Про звільнення», який долучено до матеріалів справи, ОСОБА_2 звільнено з посади головного спеціаліста відділу інженерно-технічних заходів та захисних споруд Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту, призначеного на період проходження військової служби у зв'язку з частковою мобілізацією в особливий період ОСОБА_3, відповідно до пункту 2 статті 85 Закону України «Про державну службу», у зв'язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби.

Переважне право на залишення на роботі а також на працевлаштування, про яке зазначає позивач та яке передбачено Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємств, установ, організацій, а також при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників.

Проте, вказане право не може бути застосовано в даному випадку до позивача, оскільки звільнення відбулось у зв'язку з виходом на службу тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, на посаду якого було призначено позивача на певний строк на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця.

В даному випадку не відбувалось ліквідації, реорганізації або перепрофілювання Державної служби України з надзвичайних ситуацій, чи скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином позивачем невірно тлумачаться норми чинного законодавства.

За таких обставин, з урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для скасування наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 03 січня 2017 року № 1 «Про звільнення».

Оскільки судом не встановлено підстав для скасування наказу про звільнення, правові підстави для поновлення позивача на посаді та виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу а також завданої моральної шкоди, також не вбачаються.

Окрім того, позивач висловлює прохання про відновлення на посаді головного спеціаліста відділу медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Факт поновлення на роботі породжує такі права працівника: надання йому попередньої роботи (тобто роботи за тією самою професією, спеціальністю, кваліфікацією, посадою, що й до звільнення); оплату вимушеного прогулу. У рішенні орган, який розглядає спір, зазначає найменування спеціальності чи посади, яка була обумовлена трудовим договором і на яку працівник має бути поновлений.

Разом з тим, з копії трудової книги, яку долучено до матеріалів справи, а також копії витягу з наказу про звільнення вбачається, що позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу інженерно-технічних заходів та захисних споруд Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту.

Жодних доказів того, що позивач працював на посаді головного спеціаліста відділу медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій, на яку він просить його поновити, суду надано не було.

Відповідно до статті 21 Закону вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу.

Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Однак, доказів того, що відповідачем оголошувався конкурс на посаду головного спеціаліста відділу медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій та прийняття позивачем участі у конкурсі до суду надано не було.

До суду також не надано доказів на підтвердження наявності зазначеної посади як вакантної на час прийняття відповідачем рішення про звільнення позивача з займаної посади.

Позивачем також не було надано доказів звернення до відповідача стосовно вирішення питання його переведення на іншу посаду, а саме: на посаду головного спеціаліста відділу медико-біологічного захисту та організації медичного забезпечення Управління захисту населення і територій Департаменту організації заходів цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Із системного аналізу вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та необхідних доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя -доповідач В.І. Келеберда

Судді А.Б. Федорчук

І.А. Качур