Справа № 490/2300/17
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(вступна та резолютивна частина)

18 квітня 2018 р. Справа № 490/2300/17

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді доповідача ОСОБА_1
судді ОСОБА_2
судді за участю секретаряОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Миколаївської міської ради на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 04. 10. 2017 р., ухвалену у складі судді Чулуп О.С. о 10.35 год. по справі №490/2300/17 за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Миколаївської міської ради про визнання незаконними та нечинними рішень,-

ВСТАНОВИВ:

I. ПРОЦЕДУРА:

13.03.2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, у якому просив визнати незаконними та нечинними рішення Миколаївської міської ради від 21.12.2000 № 26/1 «Про перейменування вулиці Паркової у вулицю ОСОБА_6 та внесення змін до п. 1 рішення міської ради від 03.03.2000 №17/20»

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.10.2017р. адміністративний позов був задоволений.

II. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись зі вказаною постановою, представник Миколаївської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права , та просив її скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що відповідно до ст.ст. 37, 47, 59 та пп. 1 ч.2 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення, прийняте міською радою та оскаржуване Позивачем, прийнято з дотриманням вимог законодавства України, що діяли на той час.

Також апелянт звертає увагу на те, що згідно ч. 1, 2, ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивачем у позовній заяві не обґрунтовується, що йому заважало звернутись до Миколаївської ради за зясуванням обставин справи та до суду за захистом порушеним прав. Відповідно до ч.1 ст. 123 КАС адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених Законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для його поновлення.

III. ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року , справа призначена до розгляду у порядку відкритого провадження.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги ,вважає, що вона підлягає частковому задоволенню за наступних обставин:.

IV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судами 1-ої та апеляційної інстанцій було встановлено, що 03.03.2000р. було прийняте рішення Миколаївської міської ради за № 17/20 , яким було доручено виконкому міської ради до 01.05.2000р. внести пропозиції щодо присвоєння однієї із вулиць Центрального району м.Миколаєва імені міського голови ОСОБА_6

21.12.2000р було прийняте рішення Миколаївської міської ради за №26/1 , яким перейменовано вулицю Паркову у вулицю ОСОБА_6 та внесено зміни до п.1 рішення Миколаївської міської ради «Про увіковічення пам'яті Миколаївського міського голови ОСОБА_6.» від 03.03.2000р.№17/20, якій викладений у наступній редакції : « Доручити виконкому міської ради до 01.05.2000р. внести пропозиції щодо присвоєння одній з вулиць м.Миколаєва імені міського голови ОСОБА_6О.» .

Інформація щодо зміни назви вулиці Паркової була оприлюднена у вигляді повідомлення у газетах «Вечірній Миколаїв» від 23.12.2000 року (сторінка 1) та «Південна правда» від 26.12.2000 року (сторінка 1) у контексті інформації про XXVI сесію міської ради 23 скликання. , а також опубліковано у вигляді статті у випуску газети «Вечірній Миколаїв» від 06.03.2001 року (сторінка 2).

Згідно стенограми двадцять шостої сесії Миколаївського міської ради від 21.12.2000р. міський голова ОСОБА_7 запропонував поставити на голосування і внести зміни до п.1 рішення міської ради «Про увіковічення пам'яті Миколаївського міського голови ОСОБА_6.» від 03.03.2000р. виклавши його в такій редакції: «Доручити виконкому міської ради до 1 січня внести зміни і пропозиції щодо присвоєння однієї із вулиць м.Миколаєва імені ОСОБА_6.».

Згідно протоколу №35 засідання постійної комісії міської ради з питань депутатської діяльності законності та правопорядку, протоколу №126 засідання постійної комісії міської ради з регулювання земельних відносин, архітектури та будівництву, протоколу №100 від 13.12.2000р. засідання постійної комісії міської ради з питань торгівлі побутового обслуговування населення та захисту прав споживачів, протоколу №33 засідання постійної комісії міської ради з питань житлово-комунального господарства, благоустрою та рішення житлових проблем, протоколу №67 засідання постійної комісії міської ради з питань охорони навколишнього середовища, протоколу №66 засідання постійної комісії міської ради з питань планування, бюджету та фінансів, протоколу №67 засідання постійної комісії міської ради з питань праці та соціального захисту населення, протоколу №66 засідання постійної комісії міської ради з питань місцевого самоуправління та управління комунальною власністю, протоколу №42 засідання постійної комісії міської ради з питань гласності, засобів масової інформації, витяг з протоколу №84 засідання постійної комісії міської ради з питань економічної політики промисловості, підприємству, транспорту та зв'язку, витяг з протоколу №37 засідання постійної комісії міської ради з питань охорони здоров'я,сім'ї материнства та дитинства, - згідно яких постійні депутатські комісії міської ради розглядали проект рішення «Про перейменуванні вул. Паркової в вул. ОСОБА_6О.». На розгляд же сесії виносився інший проект рішення - про доручення виконкому внести пропозиції щодо присвоєння одній із вулиць імені міського голови.

Згідно протоколу №61 засідання постійної комісії міської ради з питань культури освіти, справ молоді та спорту згідно якого порядок денний був розгляд проекту рішення «Про перейменуванні вул. Паркової в вул. ОСОБА_6, та внесення змін до п.1 рішення міської ради №17/20 від 03.03.2000р.»

Судом апеляційної інстанції було встановлено,що про відповідне рішення органу місцевого самоврядування про зміну назви вулиці Паркової позивач дізнався ще наприкінці 2000 року, але намір щодо його оскарження виник у позивача після того, як він дізнався негативу оцінку мешканців перейменованої вулиці та йому стали відомі деякі факти щодо процедури прийняття рішення ,що у судовому засіданні було визнано позивачем.

V. НАЦІОНАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО ТА ПРАКТИКА КОНСТИТУЦІЙНОГО СУДУ УКРАЇНИ

Частина 2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з п.41 ч.1ст.26 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, прийняття рішень з питань адміністративно-територіального устрою в межах і порядку, визначених цим та іншими законами.

Відповідно до п.1 ст.37 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі власні (самоврядні) повноваження, як підготовка і внесення на розгляд ради питань щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, розташованих на території відповідного населеного пункту.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009 року визначено, що гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування.

Відповідно до п.2ч.1ст.5.6 Регламенту Миколаївської міської ради , затвердженого. рішенням Миколаївського міської ради №15-3 від 10.12.1999р., головуючий на засіданні ради вносить на обговорення проекти рішень ради, оголошує їх повну назву, ініціаторів внесення та наявність віз.

Відповідно до п.7ст.4.15 Регламенту Миколаївської міської ради попередньо розглянутий виконкомом міської ради проект рішення підлягає обовязковому обговоренню в постійних комісіях міської ради.

Відповідно до п.5 ст.4.15 Регламенту Миколаївської міської ради проект рішення що виноситься на розгляд ради повинен бути попередньо розглянутий на виконавчому комітеті міської ради.

VI. ПРОЦЕСУАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА:

Згідно ст.3 КАС України ( в ред.,діючої з 15.12.2017 року) порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно ч.3 ст.6 КАС України ,звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.7 КАС України ,суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України. . Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Згідно ст. 248- 1 ЦПК УРСР, від 18.07.1963 р.( в редакції, діючої на момент прийняття рішення та виникнення правовідносин) громадянин має право звернутися до суду (військовослужбовець - до військового суду) зі скаргою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного органу, юридичної або службової особи під час здійснення ними управлінських функцій порушено його права чи свободи. Скаргу в суд може бути подано громадянином, його представником або на прохання громадянина - уповноваженим представником громадської організації, трудового колективу.

До суб'єктів, зазначених у частині першій цієї статті, рішення, дії або бездіяльність яких може бути оскаржено до суду (суб'єкти оскарження), належать: органи державної виконавчої влади та їх службові особи; органи місцевого самоврядування та їх службові особи; керівники установ, організацій, підприємств і їх об'єднань незалежно від форм власності; керівні органи і керівники об'єднань громадян, а також службові особи, які виконують організаційно-розпорядчі, адміністративно-господарські обов'язки або виконують такі обов'язки за спеціальними повноваженнями.

Згідно ст. 248- 5 ЦПК УРСР, від 18.07.1963 р. скаргу може бути подано в суд:

у двомісячний строк, обчислюваний з дня, коли громадянин дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав чи свобод;

у місячний строк з дня одержання громадянином письмової відповіді про відмову в задоволенні скарги органом, службовою особою вищого рівня по відношенню до того органу, службової особи, що постановили рішення чи здійснили дії або допустили бездіяльність, або з дня закінчення місячного строку після подання скарги, якщо громадянином не було одержано на неї письмової відповіді.

Пропущений строк для подання скарги може бути поновлено судом, якщо буде встановлено, що його пропущено з поважних причин.

У відповідності до ч.1,2 ст. 99 КАС України( в ред.,діючої на момент звернення позивача до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів

У відповідності до ч.4 ст. 123 КАС України ,якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до ч.1-5 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.1-2 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно п.3 ч.1 ст.315 КАС України ,за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Згідно ч.1 ст.319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно п.8 ч.1: ч. 3;4 ст.240 КАС України , суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, у тому числі , з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу;

Про залишення позову без розгляду суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про залишення позову без розгляду може бути оскаржена.

Особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Згідно ч.1-2 ст.321 КАС України , суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги ухвалює судові рішення у формі постанов згідно з вимогами, встановленими статтею 34 та главою 9 розділу II цього Кодексу, з урахуванням особливостей, зазначених у цій главі.

Процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом апеляційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Згідно із правовим висновком ,зробленим в ухвалі Верховного Суду від 13.03.2018 року по справі № 800/474/17 , строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов'язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день надходження поштового відправлення, в якому особі надіслано рішення, яке вона оскаржує.

Строки мають суттєве значення в правовому регулюванні суспільних відносин. З ними пов'язані початок і закінчення дії правової норми матеріального права, вони вказують на своєчасне здійснення прав і обов'язків, визначають момент настання чи припинення виконання будь-якої процесуальної дії. Можливість захисту прав та інтересів у багатьох випадках залежить від дотримання строків, встановлених законом для звернення за захистом прав та інтересів, розглядом і вирішенням адміністративних справ, оскарженням і переглядом постанов, інших актів у адміністративних справах. Зазначені строки дисциплінують суб'єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків тягне чітко визначені юридичні наслідки.

VII. МІЖНАРОДНІ СТАНДАРТИ ТА ПРАКТИКА ЄСПЛ:

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" від 25.01.2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов'язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані ( див.пункі 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998р.)

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. ( див.пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини «ОСОБА_4 проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 р.та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 р.)

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р.).

Однак, статтю 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін( див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р.).

VIII. ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Враховуючи, що позовну заяву подано позивачем після закінчення строку,встановленого що ЦПК України( в ред.,діючої на момент виникнення правовідносин), яким було врегульовані питання оскарження рішень органів місцевого самоврядування та відсутні підстави вважати поважними причини пропуску строку позовної давності більше ніж на 16 років ,суд апеляційної інстанції доходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ,що позивач без поважних причин пропустив спеціальний двомісячний строк для звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів, про порушення яких міг дізнатися з повідомлення у газетах «Вечірній Миколаїв» від 23.12.2000 року (сторінка 1) та «Південна правда» від 26.12.2000 року (сторінка 1) у контексті інформації про XXVI сесію міської ради 23 скликання , у грудні 2000 року, та вважає ,що це є підставою для залишення позовної заяви без розгляду. Інший підхід становив би порушення принципу правової визначності ,який стосується також рішень органів влади та місцевого самоврядування, прийнятих в межах їх компетенції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду 1-ої інстанції не спростовують, а ґрунтуються на невірному розумінні апелянтом норм процесуального права та обставин справи .

У звязку із залишенням позову без розгляду у справі в порядку ст.139 КАС України протягом 10 днів з дня ухвалення судового рішення, за умову надання учасником та/або учасниками справи заяви чи заяв і доказів,які підтверджують розмір судових витрат відповідно до ч.6 ст.143 КАС України.

Керуючись ст.8,19,22 Конституції України, ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3,6,7, п.8 ч.1: ч. 3;4 ст.240,242,308,309,310,311,п.3 ч.1 ст.315, ч.1 ст. 319,321,322 КАС України, суд апеляційної інстанції,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради задовольнити частково, постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 04. 10. 2017 р. скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_5 до Миколаївської міської ради про визнання незаконними та нечинними рішень залишити без розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття ,та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення .

Судове рішення складене та підписане 20.04.2018 р.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Суддя Домусчі С.Д.

Суддя Коваль М.П.