Справа № 580/1921/17
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2018-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 р. м. ХарківСправа № 580/1921/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Подобайло З.Г.

суддів: Старосуда М.І. , Григорова А.М.

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення виконкому Лебединської міської ради Сумської області Лебединський міський територіальний центр соціального обслуговування на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 21.12.2017, суддя Бакланов Р.В., м. Лебедин, повний текст складено 21.12.17 по справі № 580/1921/17

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Лебединської міської ради Сумської області Лебединський міський територіальний центр соціального обслуговування

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Лебединської міської ради Сумської області Лебединський міський територіальний центр соціального обслуговування про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії, мотивуючи свої вимоги тим, що він є інвалідом 2 групи по загальному захворюванню, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 видане пенсійним фондом України. З 15.03.2012 року був прийнятий на обслуговування до відділення соціальної допомоги вдома Лебединського міського територіального центру соціального обслуговування. 16.05.2016 року був знятий з соціального обслуговування. В подальшому він декілька разів звертався із заявою до Лебединського міського територіального центру соціального обслуговування та до виконавчого комітету Лебединської міської ради про взяття на обслуговування, але йому було відмовлено у прийнятті на безоплатне обслуговування у звязку з тим, що він має сина. Він вважає дії відповідача такими, що грубо порушують чинне законодавство України, є протиправними.

Постановою Лебединського районного суду Сумської області від 21 грудня 2017 р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Лебединського міського територіального центру соціального обслуговування щодо зняття ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з обслуговування. Зобовязано Лебединський міський територіальний центр соціального обслуговування взяти ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на соціальне обслуговування для надання соціальної послуги - догляду вдома.

Управління праці та соціального захисту населення виконкому Лебединської міської ради Сумської області Лебединський міський територіальний центр соціального обслуговування , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу , вважає його незаконним і необґрунтованим , оскільки відомості викладені в рішенні не відповідають дійсності та обставинам справи, що були досліджені судом , у відповіді Міського голови зазначено, що обслуговування припинилося у звязку з виникненням конфліктною ситуації та знятий з обліку в звязку з відсутністю договору на обслуговування. Крім цього, суд залишив поза увагою ті факти , що ОСОБА_1 систематично допускав грубе, принизливе ставлення до обслуговуючого персоналу, соціальних працівників та інших працівників територіального центру і його структурних підрозділів про, що в повній мірі викладено у листі Лебединського міського територіального центру соціального обслуговування ОСОБА_1 від 03.10.2017р. №1108 та доповідними записками соціальних працівників, які були досліджені у суді. Підстави зняття ОСОБА_1 з соціального обслуговування зазначені також в наказі Лебединського міського територіального центру соціального обслуговування від 16.05.2016р. №89 , а саме відсутність договору на 2016р., пункт 11.6 «Загальних положень» Переліку соціальних послуг, умови та порядку їх надання структурним підрозділами Лебединського міського територіального центру соціального обслуговування ( грубе, принизливе ставлення громадянина до обслуговуючого персоналу, соціальних працівників, соціальних робітників та інших працівників територіального центру і його структурних підрозділів). Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Лебединського районного суду Сумської області від 21.12.2017р. , ухвалити нове рішення яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Позивач в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта , перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи по загальному захворюванню, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 видане пенсійним фондом України.

З 15.03.2012 року прийнятий на обслуговування до відділення соціальної допомоги вдома Лебединського міського територіального центру соціального обслуговування, що стверджується наказом №43.

16.05.2016 року знятий з соціального обслуговування відповідно до наказу №89 .

До суду першої інстанції надані докази того, що позивач має сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, який є пенсіонером, що підтверджується копією паспорту громадянина України та копією пенсійного посвідчення №, довідкою Головного управління пенсійного фонду України у м. Києві №14/9373 від 15 грудня 2017 року. Крім того, ОСОБА_2 є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни та учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії ААБ№007997, посвідченням серії АБ№595149, посвідченням серії АА№137177. З відповіді Міського голови ОСОБА_1 від 7 квітня 2017 року встановлено, шо підставою для припинення надання соціальних послуг стало те, що ОСОБА_1 має сина працездатного віку -ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, який проживає в м. Києві.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що ОСОБА_1 має право на отримання соціальної послуги догляду вдома, так як є інвалідом 2 групи, має похилий вік, проживає сам і не має рідних, які повинні забезпечити їм догляд і допомогу, а його син ОСОБА_2 визнаний інвалідом в установленому порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог , виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 14, 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Згідно ст.ст. 4, 5, 15 Конвенції про права осіб з інвалідністю, держави-учасниці зобов'язуються забезпечувати й заохочувати повну реалізацію всіх прав людини й основоположних свобод всіма особами з інвалідністю без будь-якої дискримінації за ознакою інвалідності. Держави-учасниці забороняють будь-яку дискримінацію за ознакою інвалідності й гарантують особам з інвалідністю рівний та ефективний правовий захист від дискримінації на будь-якому ґрунті. Ніхто не повинен піддаватися катуванням або жорстоким, нелюдським чи таким, що принижують його гідність, поводженню або покаранню. Зокрема, жодна особа не повинна без власної вільної згоди піддаватися медичним чи науковим дослідам. Держави-учасниці вживають усіх ефективних законодавчих, адміністративних, судових чи інших заходів для того, щоб особи з інвалідністю нарівні з іншими не піддавалися катуванням або жорстоким, нелюдським чи таким, що принижують гідність, видам поводження та покарання.

Також, статтею 28 вищевказаної Конвенції визначено, що Держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, що включає достатнє харчування, одяг та житло, і на безперервне поліпшення умов життя й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права без дискримінації за ознакою інвалідності.

Держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на соціальний захист і на користування цим правом без дискримінації за ознакою інвалідності й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права, зокрема заходів:

a) із забезпечення особам з інвалідністю рівного доступу до отримання чистої води та із забезпечення доступу до належних і недорогих послуг, пристроїв та іншої допомоги для задоволення потреб, пов'язаних з інвалідністю;

b) із забезпечення особам з інвалідністю, зокрема жінкам, дівчатам і людям похилого віку з інвалідністю, доступу до програм соціального захисту й програм скорочення масштабів бідності;

c) із забезпечення особам з інвалідністю та їхнім сім'ям, що живуть в умовах бідності, доступу до допомоги з боку держави з метою покриття витрат, пов'язаних з інвалідністю, зокрема належного навчання, консультування, фінансової допомоги та тимчасового патронажного догляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про соціальні послуги» соціальні послуги - комплекс заходів з надання допомоги особам, окремим соціальним групам, які перебувають у складних життєвих обставинах і не можуть самостійно їх подолати, з метою розв'язання їхніх життєвих проблем; складні життєві обставини - обставини, спричинені інвалідністю, віком, станом здоров'я, соціальним становищем, життєвими звичками і способом життя, внаслідок яких особа частково або повністю не має (не набула або втратила) здатності чи можливості самостійно піклуватися про особисте (сімейне) життя та брати участь у суспільному житті.

Згідно ст. 3 Закону України «Про соціальні послуги» надання соціальних послуг ґрунтується на відповідних принципах, у тому числі на принципі добровільності вибору отримання чи відмови від надання соціальних послуг.

Статтею 5 Закону України «Про соціальні послуги» визначені форми соціальних послуг, зокрема основними формами надання соціальних послуг є матеріальна допомога та соціальне обслуговування.

Соціальне обслуговування здійснюється, крім іншого , за місцем проживання особи (вдома).

Відповідно до цього Закону визначено види соціальних послуг.

Згідно ст. 6 Закону України «Про соціальні послуги» право на отримання соціальних послуг мають громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі особи, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про соціальні послуги» суб'єкти, що надають соціальні послуги, здійснюють свою діяльність відповідно до статутних документів, цивільно-правових договорів (для фізичних осіб - підприємців), в яких визначено перелік соціальних послуг, категорії осіб, яким вони надаються, за наявності відповідної підготовки їх працівників, з дотриманням державних стандартів соціальних послуг, етичних, правових норм і принципів надання соціальних послуг. Критерії діяльності суб'єктів, що надають соціальні послуги, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Суб'єкти, що надають соціальні послуги, на договірних засадах можуть залучати для виконання цієї роботи інші підприємства, установи, організації, фізичних осіб, зокрема волонтерів.

Перелік соціальних послуг затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики.

Соціальні послуги можуть надаватися як за плату, так і безоплатно.

Згідно абзацу 1 ч. 5 ст. 7 Закону України «Про соціальні послуги» соціальні послуги державними та комунальними суб'єктами, а також іншими суб'єктами, що надають соціальні послуги із залученням бюджетних коштів, в обсягах, визначених державними стандартами соціальних послуг, безоплатно надаються громадянам, які не здатні до самообслуговування у зв'язку з похилим віком, хворобою, інвалідністю і не мають рідних, які повинні забезпечити їм догляд і допомогу.

Статтею 9 Закону України «Про соціальні послуги» визначено порядок і умови отримання соціальних послуг , згідно якої для отримання соціальних послуг, що надаються державними та комунальними суб'єктами, особа, яка їх потребує, має звернутися з письмовою заявою до місцевого органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Вимогами статті 15 Закону України «Про соціальні послуги» передбачені обмеження права на соціальні послуги.

Так , у разі якщо особа, що отримує соціальні послуги, без поважних причин не виконує вимоги їх одержання, суб'єкт, що надає соціальні послуги, виносить такій особі письмове попередження про можливість відмови від надання соціальних послуг або обмеження у їх наданні.

У разі якщо особа отримує соціальні послуги та письмово попереджена про можливість відмови від надання соціальних послуг або обмеження у їх наданні, але продовжує не виконувати вимоги їх одержання, відповідний суб'єкт, що надає соціальні послуги, може в односторонньому порядку обмежити або припинити надання соціальних послуг такій особі, про що письмово інформується зазначена особа та місцевий орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування.

Обмеження в отриманні одного виду соціальних послуг не може бути підставою для обмеження в наданні іншого виду соціальних послуг.

Статтею 19 цього закону передбачає, що рішення про відмову в наданні, обмеження обсягу або припинення надання соціальних послуг державними і комунальними суб'єктами може бути оскаржено до центрального чи місцевого органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який видав дозвіл на надання соціальних послуг (для недержавних суб'єктів, що надають соціальні послуги, - до органу, який видав дозвіл на надання соціальних послуг), або суду.

Колегією суддів встановлено , що підставою для зняття ОСОБА_1 з соціального обслуговування згідно наказу Управління праці та соціального захисту населення виконкому Лебединської міської ради Сумської області Лебединський міський територіальний центр соціального обслуговування від 16.05.2016р. № 89 слугували відсутність договору на 2016р. та п. 11. 6 «Загальних положень » Переліку соціальних послуг, умови та порядку їх надання структурними підрозділами Лебединського міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) « Положення про Лебединський міський територіальний центр соціального обслуговування ( надання соціальних послуг ) ».

Однак , за приписами Закону України «Про соціальні послуги» не передбачено такого обмеження права на соціальні послуги як зняття з обліку, вказаним законом визначено лише припинення надання соціальних послуг при наявності відповідних поважних причин у разі навності підстав.

Крім того, п. 11 Положення про Лебединський міський територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг ) передбачає також саме припинення надання соціальних послуг.

Зняття з обліку не є тотожнім поняттям припинення надання соціальних послуг .

Враховуючи наведене , колегія суддів вважає , що у відповідача відсутнє право на зняття ОСОБА_1 з соціального обслуговування , тобто позбавлення права, яке гарантовано йому ст. 6 Закону України «Про соціальні послуги» як інваліду 2 групи, похилого віку, який проживає один і не має рідних, які повинні забезпечити йому догляд і допомогу, а його син ОСОБА_2 визнаний інвалідом в установленому порядку, що підтверджено копією посвідчення.

Всі інші доводи апелянта щодо ненадання документів стосовно сина позивача , не підписання договору на 2016р. щодо переліку послуг , які хоче отримувати позивач тощо, не впливають на вирішення справи по суті , оскільки стосуються саме порядку надання соціальних послуг, однак це питання не є предметом даного позову (про наявність права , гарантованого Законом , на отримання таких послуг).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог .

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 321 , 323, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконкому Лебединської міської ради Сумської області Лебединський міський територіальний центр соціального обслуговування залишити без задоволення.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 21.12.2017 по справі № 580/1921/17 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст постанови складено 23.04.2018.