Справа № 820/1986/18
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2018-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

20 квітня 2018 р. № 820/1986/18

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Тітов О.М., розглянувши адміністративний позов та додані до нього документи ОСОБА_1 до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова , в якому просить суд:

- визнати неправомірними дії Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова щодо відмови ОСОБА_1, у здійсненні перерахунку та виплати пенсії за вислугу років відповідно до ст.ст.19, 20, 53-55, 64, 65 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та відповідно до ст.46 ОСОБА_2 України;

- зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова зробити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 за вислугу років за ст.ст.19, 20, 53-55, 64, 65 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та за ст.46 ОСОБА_2 України з 12.11.2012р. з урахуванням виплачених сум;

- стягнути з Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України ОСОБА_3 судові витрати, понесені ОСОБА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона перебуває на обліку в Холодногірському відділенні Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова і пенсія призначена їй за вислугою років з 12.11.2012 року як працівнику освіти, відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення". Позивач вважає, що законодавством їй гарантовано право на перерахунок та виплату пенсії у зв'язку із виплатою останньої у розмірах, що є меншими мінімальної пенсії відповідного виду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.03.2018 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України, оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Згідно з ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

На виконання ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 22.03.2018 року відповідачем було надано відзив, в якому просив суд відмовити у задоволені позову, у зв'язку з тим що розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначається на момент виплати пенсії згідно із Законом про державний бюджет України і не може коригуватись іншими нормативно-правовими актами.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Київському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Харкова і пенсія призначена за вислугою років з 12.11.2012 року як працівнику освіти.

Пенсію було обчислено із середньомісячного заробітку, що становить 2221 гривню 27 коп. з урахуванням показника середньомісячної заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України за 2009-2011 роки - 2001 гривня 20 коп., за даними відділу персоніфікованого обліку, інформаційних систем та мереж з липня 2000 року по жовтень 2012 року. Коефіцієнт заробітку становить 1,10997. Для розрахунку пенсії було застосовано загальний стаж роботи 28 років 11 місяців 26 днів. Коефіцієнт стажу до 01.10.2017 року - 0,28917 (347 місяців). Коефіцієнт стажу з урахуванням кратності - 1,35 до 01.10.2017 року - 0,39038.

Позивач 16.08.2016, 28.09.2017, 21.11.2017 року звертався до відповідача із заявами про прийняття рішення про перерахунок її пенсії відповідно до ст.ст. 19, 20, 51-55, 64, 65 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова та його правонаступником Київським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова листами № 213/ц-10 від 22.08.2016, №211/ц-7 від 12.10.2017, №15331-47/02 від 04.12.2017 року на заяви позивача надано відповіді, в яких зазначено, що виплата пенсій здійснювалась відповідно до розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність згідно із Законом про державний бюджет України. У тексті заяв відповідач здійснює розрахунок пенсії позивачу.

Позивач не погодився з такими діями відповідача та звернувся до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Відповідно до п. 1 та п. 6 ч. 1 ст. 92 ОСОБА_2 України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Згідно зі ст.8 ОСОБА_2 України, ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Верховний Суд України в постанові пленуму „Про застосування ОСОБА_2 України при здійсненні правосуддя" від 01.11.1996 р. зазначив, що оскільки ОСОБА_2 України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності ОСОБА_2 і в усіх необхідних випадках застосовувати ОСОБА_2 як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на ОСОБА_2, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Відповідно до ст. 46 ОСОБА_2 України, пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» визначено, що прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

За приписами ч.2 ст.7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про Пенсійне забезпечення" №1788-12, в редакції від 01.10.2011 (яка діяла на момент виникнення правовідносин з виплати пенсії за вислугу років) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 51 цього Закону, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.52 цього Закону, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.

Згідно з пунктом "е" статті 55 цього Закону, право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У ст. 53 цього Закону, визначено розмір пенсії за вислугу років та зазначено, що такий вид пенсійного забезпечення призначається в розмірах, встановлених статтями 19 і 21 цього Закону для пенсій за віком.

Тобто, ст. 53 Закону України "Про пенсійне забезпечення" відсилає до ст. 19 цього Закону, яка містить положення про визначення розміру пенсії за віком, яка буде використовуватись при розрахунку пенсії за вислугою років.

У ст. 19 міститься припис, що пенсії за віком призначаються в розмірі 55 процентів заробітку (стаття 64), але не нижче мінімального розміру пенсії. За кожний повний рік роботи понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам пенсія збільшується на 1 процент заробітку, але не менш як на 1 процент мінімального розміру пенсії.

Оскільки законодавець ототожнює мінімальний розмір пенсії за вислугою років та за віком необхідно звернутись до ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-15 від 09.07.2003 року, де вказано, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

Відповідно до ст.6 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-15, непрацездатні громадяни, крім пенсійних виплат із системи пенсійного забезпечення мають право отримувати доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат, додаткову пенсію в порядку та за рахунок коштів, визначених законодавством.

У разі якщо сукупність виплат, зазначених у частині першій цієї статті, разом з пенсійними виплатами із системи пенсійного забезпечення та іншими доходами не досягають розміру прожиткового мінімуму, визначеного законом для непрацездатних громадян, такі громадяни мають право на отримання державної соціальної допомоги в порядку, розмірах та за рахунок коштів, визначених законом.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачу нараховано пенсію відповідно до вимог Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а отже мінімальний розмір щомісячної пенсійної виплати не може бути меншим розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

У орієнтовному розрахунку недоотриманої пенсії за період з листопада 2012 року по вересень 2017 року (а.с. 7, 8), позивач у стовбці 2 зазначає фактично виплачену суму пенсії та у стовбці 3 прожитковий мінімум на відповідний час виплати пенсії.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України" (на відповідний рік) наведені позивачем цифри прожиткового мінімуму відповідають розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не може братись за основу для розрахунку мінімального розміру пенсії за вислугою років.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» ( з урахуванням змін, внесених Законом № 704-VIII від 17.09.2015) прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, встановлено: з 1 січня 2015 року - 949 гривень, з 1 вересня - 1074 гривні.

Також, відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» (з урахуванням змін, внесених Законом від 19.05.2016 р. N 1384-VIII) прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, встановлено: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень, з 1 грудня - 1247 гривень.

Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, встановлено: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні.

Відповідно до довідки виданої Київським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України від 3 січня 2018 року за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року виплата пенсії здійснювалась у розмірі меншому за розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Отже, співставляючи розмір пенсії позивача з рівнем прожиткового мінімуму з моменту призначення пенсії ОСОБА_1 до дня ухвалення вказаного рішення суд зазначає наступне.

Так, з 01.11.2015 року, весь 2016 рік та з 01.01.2017 року по 30.09.2017 року дійсно пенсія позивача була нижчою від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 18.07.06 р. по справі "Проніна проти України" констатував порушення п. 1 ст. 6 Конвенції. При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначив, що у цій справі заявниця зверталась до національних судів з вимогою вирішити її спір щодо пенсії з органами соціального забезпечення. Заявниця посилалась, зокрема, на положення ст. 46 ОСОБА_2 України, заявляючи, що її пенсія не повинна бути нижчою за прожитковий мінімум. Однак національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позов заявниці з цієї точки зору, попри пряме посилання у кожній судовій інстанції. На думку Суду національні суди, цілком ігноруючи цей момент, хоча він був специфічним, доречним та важливим, не виконали свої зобов'язання щодо п. 1 ст. 6 Конвенції.

У свою чергу, як вказано вище, відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, встановлено: з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні та, відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, встановлено: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, а з 01.10.2017 позивачеві проведено перерахунок пенсії до 1399 гривень грн. 57 коп., що не є нижчим від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Суд не піддає сумніву, що з 01.10.2017 позивачеві проведено перерахунок пенсії до 1399 гривень грн. 57 коп., про що стверджував відповідач у відзиві на позов, оскільки позивач не надав жодних доводів проти вказаного.

Отже, період протиправних дій відповідача, які полягали у ненарахуванні та невиплаті позивачеві пенсії у розмірі, нижчому від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, всупереч ОСОБА_2 України починається з 01.11.2015 року, а не з 01.11.2012 року, як стверджує позивач, та закінчується 30.09.2017 року.

Тобто, з 01.10.2017 року та, станом на час ухвалення зазначеного рішення, позивачу проведено перерахунок та доплату пенсії у розмірі, що відповідає прожитковому мінімумі для осіб, які втратили працездатність.

У свою чергу позивач ніяким чином вказане не спростовувала та фактично, отримавши лист Управління від 12.10.2017 р. та відзив на позов, є обізнаною, що з 01.10.2017 р. та на теперішній час, розмір її пенсії відповідає прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність, виходячи з норм ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» та ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік».

Позивач не надала жодних доказів стосовно того, що з 01.10.2017р. та наразі розмір пенсії, яку вона отримує, є нижчим прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, та, що за жовтень 2017 року їй не було доплачено відповідні суми до пенсії, хоча, за приписами ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Разом з тим, з позовом про захист своїх порушених прав, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом 21.03.2018 року (згідно штампу вхідної кореспонденції) із вимогами щодо захисту її порушених прав, що мали місце з 2012 року.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Крім того, Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Порушення прав позивача відбувалося періодично - кожного місяця, а тому, отримавши пенсію в неналежному розмірі, у неї було достатньо можливостей для своєчасного звернення до відповідача з заявою про перерахунок пенсії та, відповідно, до суду.

Відповідно до ч.3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно п.8 ч.1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду з адміністративним позовом - 21.03.2018 року, шестимісячний строк на звернення до суду з позовом та період, за який позивач просить суд захистити його права, останні підлягають захисту з 01.09.2017 року по 30.09.2017 року ( з 01.10.2017 р. пенсія позивача відповідає рівню прожиткового мінімуму).

В решті позовного періоду, а саме з 12.11.2012 року по 31.08.2017 року позов підлягає залишенню без розгляду з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду.

Позивачем не було надано доказів поважності пропуску строку для звернення до адміністративного суду з позовом про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсії за період з 2012 року.

Аналогічна правова позиція відносно строків звернення до суду, викладена Верховним Судом у постанові 01 березня 2018 року у справі №344/10641/17.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

За приписами ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за період з 01.09.2017 року по 30.09.2017 року, а в решті періоду - позов підлягає залишенню без розгляду з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду.

Розподіл судових витрат здійснюється з урахуванням норм ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 243-246, 255, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо відмови нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію на рівні не нижчому прожиткового мінімуму, встановленого законом за період з 01.09.2017 року по 30.09.2017 року.

Зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова (код 41247819, 61022, м. Харків, майд. Свободи, Держпром, 2 під., 3 пов.) провести ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1, 61040, код НОМЕР_1) перерахунок пенсії із підвищенням її до розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність та провести відповідні виплати за період з 01.09.2017 року по 30.09.2017 року з урахуванням раніше виплачених сум, врахувавши, що розмір виплаченої їй пенсії не може бути нижчим від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 61040, код НОМЕР_1) судові витрати в загальному розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (код 41247819, 61022, м. Харків, майд. Свободи, Держпром, 2 під., 3 пов.).

В решті позовних вимог залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 20.04.2018 року.

Суддя О.М. Тітов