Справа № 820/160/18
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2018-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

13 квітня 2018 р. № 820/160/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кухар М.Д.,

при секретарі судового засідання - Кікоян Г.О.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Салтівський Рітейл" до Головного управління ДФС України у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Салтівський Рітейл", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС України у Харківській області, в якому просив: скасувати податкове повідомлення-рішення № від 19.10.2017 р., яким Товариству з обмеженою відповідальністю Торгівельний будинок Салтівський Рітейл було збільшено суму грошового зобов'язання податку на додану вартість, код платежу 14060100, на суму 711875,00 грн., з яких 569500,00 грн. за основним платежем та за штрафними (фінансовими) санкціями 142375,00 грн.

Аргументуючи заявлену вимогу позивач зазначив, що спірне рішення суб'єкта владних повноважень ґрунтується на помилкових судженнях, а припущення контролюючого органу про вчинення платником податкових правопорушень спростовуються обставинами фактичної дійсності. Позивач також стверджував, що проведені господарські операції були зумовлені потребами реальної діяльності, відбулись у дійсності, мали спрямування на реальне настання правових наслідків, підтверджені необхідним обсягом первинних та суміжних документів, розрахунки по оплаті виконані, що свідчить про виконання господарських зобов'язань сторонами правочинів та спричинило настання змін у складі та структурі активів учасників господарських операцій.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги і доводи заявленого позову, просив суд прийняти рішення про задоволення позову.

Відповідач, Головне управління ДФС у Харківській області, з поданим позовом не погодився.

В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив, що платником допущено порушення п.185.1 ст.185, п.188.1 ст.188, п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України у наслідок чого занижено податкові зобовзання на загальну суму ПДВ 569.500 грн. Ці порушення за твердженням контролюючого органу були скоєні по взаємовідносинах з контрагентами: ТОВ «Імперія Холдінг», ТОВ «ОСОБА_3 Продукт» за рахунок відображення в бухгалтерському та податковому обліку показників господарських операцій, котрі реально не відбулись.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи і вимоги заперечень проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.03.2018р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті.

Керуючись п.4 ч.2 ст.205 КАС України, . ухвалою від 11.04.2018р судовий розгляд справи по суті відкладено за клопотанням представника позивача про надання додаткових пояснень та доказів на підтвердження здійснення господарських операцій.

Суд, керуючись п.8 ст.79 КАС України, у зв'язку із наявністю обґрунтованого клопотання представника позивача про залучення документів, які неможливо було подати у вказаний строк з причин, що не залежали від нього, ухвалою від 13.04.2018р. клопотання представника позивача задоволено.

Суд, вивчивши доводи позову та відзиву на позовну заяву, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю ТБ Салтівський Рітейл пройшов передбачену законодавством процедуру державної реєстрації, набув правового статусу юридичної особи, включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з ідентифікаційним кодом - 39217848, як платник податків знаходився на обліку в Київській ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області.

Вказані обставини визнані сторонами по справі в ході судового засідання, у суду немає сумнівів в добровільності визнання перелічених обставин та їх достовірності, стосовно вказаних обставин відсутній спір, а тому перелічені обставини перед судом не доказуються.

Головним управлінням ДФС у Харківській області було проведено позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю ТБ Салтівський Рітейл з питань правильності визначення повноти нарахування та сплати податку на додану вартість по взаємовідносинам з покупцями ТОВ «Імперія Холдінг», ТОВ «ОСОБА_3 Продукт» за період з 01.01.2017р. по 31.01.2017р. та податкового кредиту по ланцюгу попереднього придбання, що містяться у податковій декларації з ПДВ за січень 2017р.

Результати проведеної перевірки оформлені актом документальної позапланової виїзної перевірки №14282/20-40-14-21-07 від 03.10.2017 року.

У тексті даного акту викладені судження контролюючого органу про порушення п.185.1 ст.185, п.188.1 ст.188, п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України, а саме заниження податкових зобовязань на загальну суму ПДВ 569.500грн., у т.ч. по взаємовідносинам: ТОВ «Імперія Холдінг», ТОВ «ОСОБА_3 Продукт» на суму ПДВ 308.333 грн., в результаті чого встановлено заниження до сплати ПДВ в сумі 569.500 грн., в тому числі за січень 2017р. на суму 569.500,00 грн. Перевіркою ТОВ ТБ Салтівський Рітейл не підтверджено реальність здійснення господарських операцій, їх реальність та повноти відображення в обліку по взаємовідносинам з «Імперія Холдінг», ТОВ «ОСОБА_3 Продукт».

З посиланням на даний акт субєкт владних повноважень 19.10.2017 р. прийняв податкове повідомлення рішення № НОМЕР_1 від 19.10.2017 року про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем ПДВ у загальному розмірі 711.875,00грн. (основний платіж 569.500,00грн., штраф 142.375,00грн.).

Як з'ясовано судом, в основу спірного рішення субєктом владних повноважень покладені фактичні судження про відсутність реальності здійснення господарських операцій, реальність яких не підтверджена первинними документами, а саме відсутності документів на перевезення ТМЦ, сертифікату якості та гігієнічного висновку на ТМЦ.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених субєктом владних повноважень в основу спірного рішення (тобто висновків, відображених в акті перевірки (№ НОМЕР_1 від 19.10.2017 року), на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд зазначає, що правовідносини з приводу справляння податку на додану вартість з 01.01.2011р. унормовані приписами розділу V Податкового кодексу України.

Аналізуючи положення норм розділу V Податкового кодексу України, в кореспонденції з приписами ст.ст.215, 216, 228 Цивільного кодексу України, ст.ст.207, 208 Господарського кодексу України суд дійшов висновку, що платник податків може правомірно реалізувати право на формування податкового кредиту з ПДВ у разі одночасного існування сукупності таких обставин як: 1) отримання від контрагента первинних документів (в тому числі і податкової накладної) без дефекту форми, змісту (тобто відворення всіх обовязкових за законом реквізитів, з детальним описанням суті та показників господарської операції) чи походження (тобто створення документу реально існуючим субєктом права) або проведення операції списання безготівкових коштів з банківського рахунку в оплату вартості товару (роботи, послуги); 2) відсутність наміру на безпідставне одержання податкової вигоди; 3) реальне проведення платником податків господарської операції в умовах звичайної господарської діяльності, яка здійснюється з дотриманням засад розумності, виваженості, добросовісності, сумлінності та спрямована на отримання позитивного економічного результату; 4) настання події виникнення права на податковий кредит; 5) реєстрації контрагентом податкової накладної в Реєстрі податкових накладних або подання скарги на постачальника.

З наявних у справі документів, які на вимогу суду були надані представником позивача, вбачається, що між ТОВ «ТБ Салтівський Рітейл» (в якості постачальника) та ТОВ «Імперіал Холдінг» (в якості покупця) укладено договір поставки від 26.10.2016р. № 26/10, відповідно до якого постачальник зобовязується поставити і передати у власність Покупцеві товари народного споживання в асортименті (номенклатурі), за ціною, і в кількості, визначеній сторонами у накладних на поставку партії товару, а покупець зобовязується прийняти поставлений постачальником відповідно до умов Договору товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, погоджених сторонами у цьому Договорі. Сторони узгодили, що підписані сторонами накладні, мають силу специфікації на кожну партію Товару (п.1.1 Договору). Поставка товару здійснюється транспортом покупця та за його рахунок (п.2.1 Договору).

Одним із видів діяльності позивача згідно Статуту товариства є оптова торгівля (а.с.115-119 т.2).

Таким чином, предмет вчиненого платником податків правочину співпадає з напрямом господарської діяльності платника податків.

В межах згаданого правочину була проведена господарська операція з продажу товарів, яка оформлена видатковими накладними: №60 від 02.01.2017р. на загальну суму 76,00грн., у т.ч. ПДВ 12,67 грн., (а.с.179-250 т.1, а.с.1-22 т.2).

Також, позивачем надано до матеріалів справи податкові накладні: № 4 від 11.01.2017 року на загальну суму 356.000,00 грн.., у тому числі ПДВ на суму 59.333,33 грн., (а.с.23- 41 т.2).

Зобовязання по оплаті вартості товару були виконані контрагентом шляхом перерахування на користь позивача безготівкових коштів згідно з платіжними дорученнями: № 3 від 05.01.2017р. на загальну суму 232.000,00 грн., №5 від 05.01.2017р. на загальну суму 80.000,00 грн., №292 від 06.01.2017р. на загальну суму 208.000,00грн., №295 від 10.01.2017р.на загальну суму 238.000,00 грн., №301 від 11.01.2017р. на загальну суму 356.000,00 грн., №305 від 12.01.2017р. на загальну суму 362.000,00 грн.

Також, між ТОВ «ТБ Салтівський Рітейл» (в якості постачальника) та ТОВ «ОСОБА_3 Продукт» (в якості покупця) укладено договір поставки від 13.01.2017р. № 12/01, відповідно до якого постачальник зобовязується поставити і передати у власність Покупцеві товари народного споживання в асортименті (номенклатурі), за ціною, і в кількості, визначеній сторонами у накладних на поставку партії товару, а покупець зобовязується прийняти поставлений постачальником відповідно до умов Договору товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, погоджених сторонами у цьому Договорі. Сторони узгодили, що підписані сторонами накладні, мають силу специфікації на кожну партію товару (п.1.1 Договору). Поставка товару здійснюється транспортом покупця та за його рахунок (п.2.1 Договору).

Одним із видів діяльності позивача згідно Статуту товариства є оптова торгівля (а.с.115-119 т.2).

Таким чином, предмет вчиненого платником податків правочину співпадає з напрямом господарської діяльності платника податків.

В межах згаданого правочину була проведена господарська операція з продажу товарів, яка оформлена видатковими накладними: №69 від 19.01.2017р. на загальну суму 22.216,95 грн., у тому числі ПДВ 3.702,82грн.; №70 від 19.01.2017р. на загальну суму 113.090,61 грн. у тому числі ПДВ 18.744,06 грн.; №71 від 20.01.2017р. на загальну суму від 5.029,15 грн., у тому числі ПДВ 838,19 грн.; №72 від 20.01.2017р. на загальну суму 100.273,20 грн., у тому числі 16.669,15 грн., №76 від 23.01.2017р. на загальну суму 117.151,27 грн., у тому числі ПДВ 19.482,81грн., №75 від 23.01.2017 р. на загальну суму 3.102,10 грн., у тому числі ПДВ 517,02 грн.; №44 від 24.01.2017р. на загальну суму 177.076,07 грн., у тому числі ПДВ 29.480,06 грн.; №77 від 24.01.2017 р. на загальну суму 10.738,30 грн., у тому числі ПДВ 1.789,72 грн., №79 від 25.01.2017р. на загальну суму 152.631,22 грн., у тому числі ПДВ 25.399,40 грн., №78 від 25.01.2017р. на загальну суму 9.077,00 грн., у тому числі ПДВ 1.512,83 грн., №80 від 26.01.2017р. на загальну суму 31.863,50 грн., у тому числі ПДВ 5.310,58 грн., №81 від 26.01.2017р. на загальну суму 210.598,30 грн., у тому числі ПДВ 35.034,48 грн., №83 від 27.01.2017р. на загальну суму 116.384,73 грн., у тому числі ПДВ 19.397,46 грн., №82 від 27.01.2017р. на загальну суму 16.316,75 грн., у тому числі ПДВ 2.719, 46грн., №85 від 28.01.2017р. на загальну суму 79.279,00 грн.. у тому числі ПДВ 13.213,17 грн., №87 від 29.01.2017р. на загальну суму 38.426,20 грн., у тому числі ПДВ 6.404,37 грн., №84 від 28.01.2017р. на загальну суму 11.200, 30 грн., у тому числі ПДВ 1.866,72 грн., №86 від 29.01.2017р. на загальну суму 3.583,00 грн., у тому числі ПДВ 591,17 грн., №88 від 30.01.2017р. на загальну суму 15.638,65 грн. у тому числі ПДВ 2.606,44 грн., №89 від 30.01.2017р. на загальну суму 115.806,59 грн. , у тому числі ПДВ 19.278,27 грн., №90 від 31.01.2017р. на загальну суму 10.957,65 грн., у тому числі ПДВ 1.826,27 грн., №91 від 31.01.2017р. на загальну суму 484.765,78 грн., у тому числі ПДВ 80.758,42 грн.

Також, позивачем надано до матеріалів справи податкові накладні: № 8 від 18.01.2017 року на загальну суму 236.000,00 грн.., у тому числі ПДВ на суму 39.333,33 грн., №7 від 17.01.2017р. на загальну суму 275.000,00 грн.., у тому числі ПДВ на суму 45.833,33 грн., №6 від 16.01.2017р. на загальну суму 532.000,00 грн.., у тому числі ПДВ на суму 88.666,67 грн., №10 від 19.01.2017р. на загальну суму 53.000,00 грн.., у тому числі ПДВ на суму 8.833,33 грн., №11 від 20.01.2017р. на загальну суму 157.000,00 грн.., у тому числі ПДВ на суму 26.166,67 грн., №12 від 23.01.2017р. на загальну суму 457.000,00 грн.., у тому числі ПДВ на суму 76.166,67 грн., №13 від 25.01.2017р. на загальну суму 140.000,00 грн.., у тому числі ПДВ на суму 23.333,33 грн.(а.с.190-114 т.2).

Зобовязання по оплаті вартості товару були виконані контрагентом шляхом перерахування на користь позивача безготівкових коштів згідно з платіжними дорученнями: № 58 від 16.01.2017р. на загальну суму 136.000,00грн., №61 від 16.01.2017р. на загальну суму 396.000,00 грн., №66 від 17.01.2017 р. на загальну суму275.000,00грн., №70 від 18.01.2017р. на загальну суму 236.000,00 грн., №76 від 19.01.2017р. на загальну суму 53.000,00 грн., №81 від 20.01.2017р. на загальну суму 157.000,00грн., №84 від 23.01.2017 р. на загальну суму 386.000,00 грн., №85 від 23.01.2017р. на загальну суму 71.000,00 грн. (а.с.166-173 т.2).

Оцінивши зазначені правочини за правилами ст.86 КАС України, суд зазначає, що дані правочини були укладені між правоздатними і дієздатними юридичними особами, за формою та змістом спірні правочини не суперечать закону, предметом спірних правочинів не є речі, що обмежені в цивільному (господарському) обороті, сторони спірних правочинів на момент господарських операцій мали правовий статус платників ПДВ.

Таким чином, перелічені договори визнаються судом належними та допустимими доказами наявності між позивачем та контрагентом факту вчинення правочинів в розумінні ст.202 Цивільного кодексу України.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами .ст.72, 73, 74, 90 КАС України, суд зазначає, що подані платником на вимогу суду документи відповідають вимогам ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки не містять явних чи нездоланних дефектів форми, змісту чи походження, котрі б однозначно зумовлювали втрату первинними і розрахунковими документами юридичної сили і доказовості, а відтак, обєктивно здатні спричинити зміни у структурі активів.

Таким чином, оглянуті документи сприймаються судом як належні та допустимі докази реальності господарських операцій.

Як свідчення відсутності претензій контролюючого органу до реальності господарських операцій між позивачем та контрагентами суд сприймає і обрану субєктом владних повноважень юридичну підставу для збільшення грошових зобовязань з ПДВ, а саме: п.198.5 ст.198 Податкового кодексу.

Так, відповідно до п.198.5 ст.198 Податкового кодексу (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, за товарами/послугами, необоротними активами, під час придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися: а) в операціях, що не є об'єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу); б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

З положень викладеної норми кодексу чітко слідує, що обовязок платника податків збільшити податкові зобовязання з ПДВ законодавець повязав з чотирма різними підставами.

Отже, контролюючий орган при кваліфікації діянь платника податків як податкового правопорушення у силу ст.ст.8 і 19 Конституції України, ст.ст.36, 37 Податкового кодексу України, ч.3 ст.2 КАС України з метою забезпечення правила юридичної визначеності як невідємної складової принципу верховенства права був зобовязаний послатись на відповідне положення абз.1 п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України.

Невиконання контролюючим органом такого обовязку з невідворотністю спричиняє існування у спірному рішенні такого дефекту, котрий не може бути залишений судом поза увагою та є самостійною і достатньою підставою для скасування цього рішення.

З приводу відображених в акті перевірки обставин наявності кримінального провадження відносно фактів діяльності контрагентів позивача, так і відносно фактів діяльності платників податків, з якими позивач не мав жодних безпосередніх господарських зносин, суд зазначає, що у силу приписів ст.ст.6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ч.3 ст.2 КАС України, ст.ст.86, 109 Податкового кодексу України суд при вирішенні спору з приводу відповідності закону рішення контролюючого органу про визначення платнику податків грошових зобов'язань повинен перевірити чи достатнім поза розумним сумнівом є обсяг добутих контролюючим органом доказів для підтвердження факту вчинення податкового правопорушення, чи добуті ці докази з легальних джерел та з додержанням процедури.

Наведені ж контролюючим органом доводи за викладеними вище епізодами суд вважає за можливе відхилити, адже ці доводи, насамперед, мають стосунок до незавершеного судовим розглядом кримінального провадження.

Між тим, належними та допустимими в розумінні ст.8,19, ст.124, 129 Конституції України, ст.70 КАС України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст.ст.207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави і суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).

Проте, у ході розгляду справи відповідачем не подано до суду жодних доказів порушення кримінальної справи відносно посадових (службових) осіб платника податків або за викладеними в акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Посилання контролюючого органу на складену Центральним відділенням Маріупольської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області податкової інформації №4803/05-81-1201/40979156 від 23.02.2017р. також не кваліфікується судом як доказ вчинення податкового правопорушення, оскільки, по-перше, згідно з абз.5 п.86.7 ст.86 Податкового кодексу України навіть акт перевірки без винесення за ним податкового повідомлення рішення не може обґрунтовувати ніяких обставин, а, по-друге, даний документ складений податковою інспекцією поза межами ч.2 ст.19 Конституції України, бо взагалі не передбачений нормами Податкового кодексу України.

Стосовно доводу про можливу (ймовірну) протиправність господарської діяльності контрагентів, то суд також відмічає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач та його контрагенти є окремими суб'єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак за змістом Податкового кодексу України позивач та контрагенти позивача є окремими платниками (як податку на прибуток, так і податку на додану вартість). За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника, яка (слід розуміти -відповідальність) відповідно до ст.61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі "Булвес"АД проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого висновку: "...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагента.

Посилання відповідача в акті перевірки на ненадання позивачем до перевірки товарно-транспортних накладних щодо перевезення ТМЦ є необґрунтованим, оскільки, відповідно до договорів поставки, які були досліджені контролюючим органом під час перевірки, поставка товару від позивача до контрагентів здійснювалась транспортом покупців (ТОВ «Імперіал Холдінг» та ТОВ «ОСОБА_3 Продукт») та за їх рахунок, що виключає наявність даних документів у позивача.

Необхідно зазначити, що наявність або відсутність окремих документів, як і певні недоліки в їх заповненні (описка, помарка, не заповнення певного реквізиту) носять оціночний характер та не є безумовною підставою для висновку про позбавлення їх юридичної сили та доказовості, а відтак не є і підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних, зокрема інших первинних документів, випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися).

Аналогічну позицію викладено в постанові від 27.10.2015 р. у справі № 826/661/14 (№ 21-1539а15) Верховного суду України, в якому, зокрема, зазначено, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю. Однак, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій.

Твердження контролюючого органу про відсутність у позивача первинних документів, а саме санітарно-гігієнічного висновку та сертифікату якості на товар, є необґрунтованим, оскільки відповідно до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Сертифікат якості та санітарно-гігієнічний висновок це документи, що видаються виробником товару (продукції), щоб підтвердити відповідність виробленого ним товару (продукції) вимогам, які висуваються до якості такого товару (продукції).

Таким чином, дані документи, хоч і є суміжними документами до договору поставки, однак не підтверджують відомостей про здійснення господарської операції, відтак не є первинними документами, а відтак не підтверджують факт реальності вчинення господарської операції.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем надано до суду посвідчення якості і безпеки до ТМЦ.

Посилання представника відповідача на відхилення показників по бухгалтерському рахунку 281 "Товари" за наявності вищезазначеної первинної документації не є підставою вважати, що господарські операції за вищезазначеними договорами не відбулись.

Таким чином, висновки податкового органу про відсутність факту реального вчинення господарських операцій згаданих вище не знайшли підтвердження в ході розгляду справи.

Статтею 86 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.86).

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом встановлено, що під час розгляду справи відповідачем за правилами ч.2 ст.77 КАС України не спростовано достовірності відомостей первинних та розрахункових документів, поданих платником податків на підтвердження факту реальності здійснення господарських операцій за спірними правочинами, відповідачем не доведено неможливості проведення господарських операцій, просторових та часових факторів, економічних чинників, не подано доказів відсутності зміни стану та структури активів, зобов'язань чи власного капіталу сторін спірних правочинів, доказів отримання майнової вигоди чи права на таку вигоду будь-кого з учасників операції виключно шляхом зменшення бази оподаткування з певного податку та/або отримання коштів із Державного бюджету за одночасної відсутності об'єктивної можливості отримати майнову вигоду від цієї операції в інший спосіб, доказів отримання позивачем послуг від іншої особи ніж сторона за правочином. У ході розгляду справи відповідачем не доведений факт несумісності предмету перелічених правочинів з напрямом господарської діяльності позивача.

Доказів того, що у спірних правовідносинах позивач та його контрагенти є пов'язаними особами, були обізнані з обставинами організації господарської діяльності один одного, діяли узгоджено та зловмисно, маючи на меті завдати шкоди інтересам Держави, мали інший матеріальний інтерес, ніж виконання зобов'язань за спірними правочинами, вчинені правочини об'єктивно не були потрібні для організації господарської діяльності позивача, господарські операції за спірними правочинами були відображені лише в документообігу, а фактично не відбулись і не спричинили змін у структурі і складі активів сторін спірних правочинів, відповідач до суду не подав.

Таким чином, викладені в акті перевірки висновки відповідача про порушення позивачем вимог ст..ст. п.185.1 ст.185, п.188.1 ст.188, п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України (по викладеним вище епізодам) слід визнати недоведеними, оскільки ці висновки базуються лише на ймовірних припущеннях, що суперечить вимогам ч.3 ст.2 КАС України, акт перевірки не містить належних та допустимих доказів вчинення платником податків податкового правопорушення у справлянні ПДВ.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

В ході судового розгляду відповідачем не доведено правомірність прийнятого ним повідомлення-рішення.

За результатами судового розгляду, в суду є достатньо підстав вважати, що спірне податкове повідомлення-рішення є таким, що порушує права та охоронювані законом інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин у галузі податкової справи, що є визначеною процесуальним законом підставою для скасування відповідного рішення.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139, 143 КАС України та Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 139, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Салтівський Рітейл" до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення № від 19.10.2017 р., винесене Головним управлінням ДФС у Харківській області.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області ( адреса: 61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Салтівський Рітейл" (адреса: Салтівське шосе,129,м. Харків,61029, ) за рахунок бюджетних асигнувань суму сплаченого судового збору у загальному розмірі 10678,13 (десять тисяч шістсот сімдесят вісім) грн. 13 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Скарга може бути подана у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 20.04.2018 року

Суддя Кухар М.Д.