Справа № 808/2239/17
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 квітня 2018 рокусправа № 808/2239/17
Суддя І інстанції Батрак І.В.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Чепурнова Д.В.

суддів: Шлай А.В. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році, -

ВСТАНОВИВ:

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому просило:

- стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Запорізького обласного відділення соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році у розмірі 83033,02 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач у 2016 році вживав усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та безпосередньо їх працевлаштування, а відтак, у позивача відсутні правові підставі для стягнення з відповідача суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, а тому відповідно до ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується безкоштовною інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно із наданим відповідачем Звітом про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік за формою №10-ПІ від 10.02.2017 середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу підприємства у 2016 році становила 21 особи, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до законодавства встановлена інвалідність у підприємства - 0 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, встановленого статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», становила 1 особу, середньорічна заробітна плата штатного працівника - 80 146,00 грн.

Частиною 1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій установлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Отже, середньооблікова кількість інвалідів, відповідно до нормативу, встановленого ч.1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", у відповідача повинна складати 1 особа, про що і зазначено в звіті за формою 10-ПІ. Згідно відомостей, наданих відповідачем у звіті за формою 10-ПІ, середньооблікова кількість інвалідів, що працювали у 2016 році, склала 0 осіб.

Статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено, що підприємства, установи, організації, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

За правилами ч. 2 вказаної статті порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

У зв'язку з несплатою відповідачем суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році у загальному розмірі 83 033,02 грн. у добровільному порядку Запорізьке ОВ ФСЗІ звернулось із даним позовом до суду.

У зв'язку з несплатою відповідачем суми вказаних санкцій і пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду із даним позовом.

За наслідками перегляду судового рішення, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Так, суд першої інстанції правильно виходив з того, що за своєю правовою природою штрафні санкції, які передбачені Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», є адміністративно-господарськими санкціями, як один із видів господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.218 Господарського кодексу України, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських правовідносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно із ч.2 ст.218 ГК України учасник господарських правовідносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усі залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.

Тобто, у спірному випадку є визначальним встановлення обставин, які б підтверджували або спростовували вжиття відповідачем усіх залежних від нього заходів щодо реального працевлаштування інвалідів з метою дотримання вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Згідно до статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року N 875-XII забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. <…> Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно до ч. 1 ст. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року N 875-XII, інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний.

В силу частини 3 статті 18-1 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

З аналізу норм Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обов'язок щодо працевлаштування інвалідів покладено як на суб'єктів господарювання так і на державу, від імені якої діють відповідні державні служби зайнятості.

Обов'язок суб'єкта господарювання полягає у виділенні та створенні робочих місць для працевлаштування інвалідів, створенні умов праці та надання інформації державній службі зайнятості, необхідної для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення», N 5067-VI, 05.07.2012, роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Як вбачається з матеріалів справи, що згідно із даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_1 до 17.03.2017 був зареєстрований за адресою: 83492, АДРЕСА_2, з 17.03.2017 відповідач зареєстрований за адресою: 69065, АДРЕСА_1.

Однак наявні в матеріалах справи звіти за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії) для працевлаштування осіб з інвалідністю» не підтверджують надання ФОП ОСОБА_1 інформації державній службі зайнятості, необхідної для працевлаштування інвалідів, оскільки означені звіти не містять доказів їх отримання центром зайнятості.

Більш того, листом від 07 серпня 2017 року №13/1398/01-41-17 Донецький обласний центр зайнятості повідомив Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, що у період з грудня 2015 року по грудень 2016 року ФОП ОСОБА_1 звіти за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» до Донецького міського центру зайнятості не надавав, участь у заходах, які проводились протягом 2016 року центром зайнятості у напрямку працевлаштування інвалідів, не приймав, інвалідів для працевлаштування до ФОП ОСОБА_1 не направлялись.

Таким чином, колегія суддів робить висновок про невиконання відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для господарсько-правової відповідальності відповідача у вигляді адміністративно-господарських санкцій, які передбачені Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: А.В. Шлай

Суддя: С.В. Сафронова