Справа № 826/16790/16
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2018-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 квітня 2018 року № 826/16790/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянув у порядку письмового провадження справу

за позовомОСОБА_1
доВідділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві
прозобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві, в якому просить:

1. Зобов'язати Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа по справі № 826/25143/15, виданого 16.05.2016 р. в частині визнання незаконним та скасування наказу Головного управління МВС України в м.Києві від 06.11.2015 р. № 1010 про звільнення ОСОБА_1 згідно п.п. 10-11 Закону України «Про Національну поліцію України» та п. 64/г (через скорочення штатів) Положення про походження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

2. Зобов'язати Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 31.10.2016 р. суддею Федочуком А.Б. відкрито провадження по справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 15.11.2017 р. суддею Васильченко І.П. справу прийнято до провадження.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі № 826/25143/15.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Згідно наявного в матеріалах справи клопотання просить суд розглядати справу без його участі.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Заперечень по суті заявлених позовних вимог не надав.

Зважаючи на неявку в судове засідання позивача та представника відповідача, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження на підставі ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

19.05.2016 р. до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві від позивача надійшов виконавчий лист Окружного адміністративного суду м.Києва від 16.05.2016 р. по справі № 826/25143/15 про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління МВС України в місті Києві від 06.11.2015 р. № 1010 про звільнення ОСОБА_1 згідно із п.п. 10-11 розділу 11 Закону України «Про національну поліцію України» та п. 64/г (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

24.05.2016 р. державним виконавцем, керуючись п. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження з огляду на те, що преамбулою Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що положення даного закону визначають умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання в добровільному порядку.

Позивач, не погоджуючись із вказаною відмовою, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (надалі - Закон N 606-XIV), в редакції чинній на час звернення позивача до суду.

Частиною 1 ст. 6 Закону N 606-XIV передбачено гарантії прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні, зокрема державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 цього Закону у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо;

4) резолютивна частина рішення;

5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням;

6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Виконавчий документ повинен бути підписаний уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплений печаткою. Скріплення виконавчого документа гербовою печаткою є обов'язковим у разі, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, за законом зобов'язаний мати печатку із зображенням Державного Герба України (ч. 3 цієї статті).

В силу приписів ч. 1 ст. 19 Закону N 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ст. 25 Закону N 606-XIV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону N 606-XIV державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону; якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Отже, підставою для відкриття виконавчого провадження є заява стягувача про примусове виконання судового рішення та відповідність виконавчого документа вимогам ст. 18 Закону N 606-XIV.

Постановою Державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції від 20.09.2016 р. ВП № 52252343 позивачу відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 826/25143/15, виданого 16.05.2016 р. Окружним адміністративним судом м.Києва. Підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження став п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якого державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 32 Закону N 606-XIV заходами примусового виконання рішення є: звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, звернення стягнення на заробітну плату, доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Так, у резолютивній частині виконавчого документу не передбачено заходів примусового виконання, натомість констатується факт про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління МВС України в м.Києві від 06.11.2015 р. № 1010 про звільнення ОСОБА_1, що виключає здійснення виконавчого провадження.

В той же, час позивач, звертаючись із адміністративним позовом до суду, просить зобов'язати Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа по справі № 826/25143/15, виданого 16.05.2016 р. в частині визнання незаконним та скасування наказу Головного управління МВС України в м.Києві від 06.11.2015 р. № 1010 про звільнення ОСОБА_1 згідно п.п. 10-11 Закону України «Про Національну поліцію України» та п. 64/г (через скорочення штатів) Положення про походження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що суд вважає необґрунтованим, з огляду не невірно обраний позивачем спосіб захисту його прав, яким, на думку суду, є оскарження постанови Державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції від 20.09.2016 р. ВП № 52252343 про відмову у відкритті виконавчого провадження. Натомість в даній справі вказана вимога не є предметом розгляду, а тому підстави для задоволення позову у суду відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи із положень ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог, оцінивши докази, які є у справі, та пояснення представника позивача за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають відшкодуванню у разі відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П.Васильченко