Справа № 826/120/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 квітня 2018 року № 826/120/18

Окружний адміністративний суд міста Києва під головуванням судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, третя особа - Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України у місті Києві, про визнання визначеного до виплати розміру суддівської винагороди неправомірним, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та просить суд:

визнати неправомірним визначений до виплат у виданій Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних у кримінальних справ довідці від 16 листопада 2017 року № 178 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання розмір суддівської винагороди у сумі 30720,00 гривень, з яких 19200,00 гривень посадовий оклад та 11520,00 гривень - доплата за вислугу років;

зобов'язати відповідача видати довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання, в якій вказати, що суддівська винагорода, яка враховується для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який перебуває на відповідній посаді, станом після 01 січня 2017 року склала 61440,00 гривень, у тому числі: посадовий оклад - 38400,00 гривень, доплата за вислугу років - 23040,00 гривень з урахуванням мінімальної заробітної плати 3200,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем видано довідку про розмір заробітної плати судді, який працює у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій неправомірно визначено розмір посадового окладу у сумі 19200,00 гривень, замість 38400 гривень, а грошового утримання - 30720, 00 гривень, замість 61440, 00 гривень.

Ухвалою суду від 29 січня 2018 року відкрито провадження у справі №826/120/18 зі здійсненням розгляду у порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін), визначено відповідачу строк для подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та для надання відзиву на позовну заяву чи заяви про визнання позову та позивачу строк для подання відповіді на відзив.

Від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Постановою Верховної ради України від 05 липня 2016 року №1434-VIII на підставі заяви про відставку ОСОБА_1 звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

На час звільнення заробіток позивача складався з посадового окладу та доплати за вислугу років за стаж роботи більше 25 років - 60% посадового окладу.

У зв'язку із виходом позивача у відставку з 06 липня 2016 року позивачу призначено та виплачується довічне грошове утримання в розмірі 90% заробітної плати судді, відповідно до частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 (справа № 1-8/2016).

У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

З моменту звільнення і по теперішній час за позивачем зберігається статус судді у відставці і право на отримання довічного грошового утримання та проведення його перерахунку у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Розмір грошового утримання суддів (суддівської винагороди), у тому числі судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, на час звільнення позивача регулювалися статтею 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року.

Пунктом 23 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Позивач вказує на те, що жоден із суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ кваліфікаційного оцінювання на момент звільнення позивача з посади з незалежних від них причин не проходили.

Зважаючи на вказане, розмір суддівської винагороди має обраховуватись за правилами, встановленими статтею 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI, відповідно до якої суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат до нього.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, а судді вищого спеціалізованого суду - пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом 1,2.

Таким чином, зміна встановленого розміру мінімальної заробітної плати тягне за собою зміну розміру посадового окладу та зміну розміру суддівської винагороди і як наслідок, - виникнення підстав для проведення перерахунку довічного утримання.

З моменту звільнення позивача мінімальна заробітна плата змінювалась двічі:

з 1 грудня 2016 року її розмір складав 1600,00 гривень,

а з 01 січня 2017 року - 3200 гривень.

З метою подання до управління Пенсійного фонду України заяви про проведення перерахунку довічного утримання 14 листопада 2017 року, позивач звернувся до Вищого спеціалізованого суду України із заявою про видачу довідки про розмір грошового утримання працюючого в цьому суді судді у зв'язку з підвищенням із січня 2017 року мінімальної заробітної плати до 3200,00 гривень.

Однак, у відповідь на звернення позивач отримав довідку про суддівську винагороду від 16 листопада 2017 року №178, з якої вбачається, що розмір посадового окладу складає (19200,00 гривень) і після 01 січня 2017 року визначався із мінімальної заробітної плати в сумі 1600,00 гривень, яка була встановлена на 01 грудня 2016 року без урахування підвищення з 01 січня 2017 року до 3200,00 гривень.

Підстав не врахування підвищення мінімальної заробітної плати з 01 січня 2017 року в даній довідці не наведено.

На думку позивача довідка від 16 листопада 2017 року №178 призводить до порушення його права на перерахунок довічного утримання, що є підставою для звернення до адміністративного суду з метою захисту своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видати на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Частиною другою статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною третьою указаної статті Закону № 1402-VІІІ передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді визначається, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктом 22 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Підпунктом 4 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України, яку доповнено згідно із Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VІІІ передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом.

Водночас, пунктом 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІІІ встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

З позовної заяви вбачається, що кваліфікаційного оцінювання на предмет підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді чи відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VІІІ, що передбачено підпунктом 4 пункту 16-1 Перехідних положень Конституції України, пунктом 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ, позивач не проходив.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що для суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, розмір суддівської винагороди слід визначати за положеннями Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ (далі Закон № 2453-VІ).

Відповідно до частини другої статті 133 Закону № 2453-VІ суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) наукового ступеню;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VІ передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Посадові оклади інших суддів, зокрема, судді вищого спеціалізованого суду, встановлюється пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом - 1,2 (частин четверта статті 133 Закону № 2453-VІ).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року встановлений у розмірі 1600,00 гривень.

Статтею 8 зазначеного Закону визначено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200,00 гривень.

Разом з тим, пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 гривень.

Згідно зі статтею 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України. Законів України та у передбачених цією Конституцією випадках, інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України. А також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

На час розгляду даної справи положення Закону № 1774-VІІ не визнані неконституційними.

Окрім того, Закон № 1774-VІІ прийнятий пізніше у часі за норми статті 133 Закону № 2453-VІ, тому при подоланні колізій положень нормативно-правового акту рівної юридичної сили слід надавати перевагу тому, що прийнятий пізніше, тобто у даному випадку Закону № 1774-VІІ.

Про необхідність пріоритетного застосування положень Закону № 1774-VІІ додатково свідчить також і пряма вказівка законодавця, висловлена ним у пункті 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, а саме: до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З наведеного вбачається, що з 01 січня 2017 року суддям вищих спеціалізованих судів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, встановлено посадові оклади у розмірі 19 200,00 гривень. Відповідно до статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежів з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Статтею 26 Бюджетного кодексу України передбачено, що контроль за дотриманням бюджетного законодавства спрямовано на забезпечення ефективного і результативного управління бюджетними коштами та здійснюється на всіх стадіях бюджетного процесу його учасниками відповідно до цього Кодексу та іншого законодавства, а також забезпечує досягнення економії бюджетних коштів, їх цільового використання, ефективності і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів, шляхом прийняття обґрунтованих управлінських рішень.

Частиною першою статті 51 Бюджетного кодексу України встановлено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Відповідно до статті 116 Бюджетного кодексу України порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, а саме нецільове використання бюджетних коштів.

Статтею 119 Бюджетного кодексу України передбачено, що нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають: бюджетним призначенням встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет); напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі) або в порядку використання бюджетних коштів); бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів).

Щодо доводів позивача, що працюючим на відповідній посаді суддям не виплачується суддівська винагорода у такому розмірі суд зазначає, що розмір грошового утримання судді прямо і чітко визначений законом, він не може встановлюватися на розсуд будь-яких інших органів чи їх посадових осіб і не залежить від інших чинників.

Судді перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючи свої посадові обов'язки.

Акт про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади є правовою підставою для виникнення або припинення конкретних трудових відносин особи, як судді з державою. За таких обставин, у зазначених правовідносинах роботодавцем є держава, тоді як Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ є державним органом, який фінансується з державного бюджету України і у своїй діяльності керується Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 листопада 1983 року у справі «Ван дер Мюссель проти Бельгії» зазначено, що держава могла вимагати виконання безоплатно займатися справами клієнтів, які не могли оплачувати його послуги, від адвокатів не лише тому, що адвокати посідають становище, істотно відмінне від представників інших професій, вільних від таких обов'язків (дантистів, лікарів та інших), але й тому, що практика, на яку посилався заявник, була єдиним засобом, за допомогою якого Бельгія могла забезпечити реалізацію іншого права, гарантованого у статті 6 Конвенції (справедливий судовий розгляд).

Відповідно до частини третьої статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У рішенні від 28 квітня 2009 року № 9-рп/2009 Конституційний Суд України, вказуючи на недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п'ятий пункту 5 мотивувальної частини).

Суд звертає увагу, що у зв'язку з прийняттям Закону № 1774-VІІ не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримував позивач до його ухвалення.

Так, з 1 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1600,00 гривень (абзац 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VІІІ) а з 01 січня 2017 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600,00 гривень (абзац 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VІІІ).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 14 листопада 2017 року в справі К/800/8142/16.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України» зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Суд також зазначає, що згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Із системного аналізу наведених рішень вбачається, що практика Європейського суду з прав людини полягає в тому, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Враховуючи наведені обставини та здійснений аналіз норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ при виготовленні та видачі ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці діяв на підставі, в межах і спосіб, передбачені Конституцією України та законами України, оскільки з січня 2017 року суддям місцевих загальних судів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання відповідно до штатних розписів встановлено посадові оклади у розмірі 1600,00 гривень з урахуванням того, що посадовий оклад судді вищого спеціалізованого суду, визначається пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом 1,2.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

Натомість, відповідач довів суду правомірність своїх дій та виданої довідки.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда