Справа № 826/10542/17
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2018-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 квітня 2018 року 09:40 № 826/10542/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., за участі секретаря судового засідання Морозової Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Оптимус-Агро»
до Головного управління ДФС у м. Києві
проскасування податкових повідомлень-рішень,

За участі представників сторін:

Позивача: Жильцова А.К.;

Відповідача: Обушевська З.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптимус-Агро» (надалі - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15.05.2017 №, №.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.08.2017 відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні на 14.11.2017, яке в подальшому неодноразово відкладалось з метою отримання додаткових доказів для правильного вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та зазначає, що не погоджується з висновками Акта перевірки щодо порушення позивачем відповідних положень Податкового кодексу України, оскільки висновки відповідача за наслідками проведеної перевірки щодо порушень позивачем положень Податкового кодексу України при визначенні суми податкового кредиту з ПДВ є хибними, базуються виключно на суб'єктивних припущеннях перевіряючих, які не мають підтвердження належними доказами.

Представник відповідача проти позову заперечує, про що надав відповідні письмові заперечення, які наявні в матеріалах справи. Посилається на те, що під час проведення перевірки встановлено господарські взаємовідносини позивача з підприємствами, які на думку контролюючого органу, мають ознаки фіктивності. А тому, правочини, що укладені між позивачем та контрагентами є такими, що не мали на меті настання реальних наслідків, а у позивача відсутнє законне право на віднесення сум по спірним правовідносинам до відповідних показників податкової звітності з податку на додану вартість. За таких обставин, контролюючий орган просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15 травня 2017 року відповідачем, на підставі акту перевірки №172/26-15-14-04-03/39730695 від 19.04.2017, прийнято наступні оскаржувані податкові повідомлення-рішення, а саме:

- , яким позивачу за порушення п.п.185.1, 198.1, 198.6, 200.1, 200.4 Податкового кодексу України зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за листопад 2016 року в розмірі 243 980 грн;

- , яким позивачу за порушення п.п.185.1, 198.1, 198.3, 198.6, 200.1 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» всього в сумі 572 953 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 458 362 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 114 591 грн.

Як вбачається з акта перевірки та письмових заперечень відповідача, збільшення грошового зобов'язання, застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій та зменшення розміру від'ємного значення ПДВ, ґрунтується на обставинах безтоварності господарським операцій між позивачем і ТОВ «Опт торг спешл», ТОВ «Бромелінг», ТОВ «БК Платинум».

Безтоварність господарських операцій, в свою чергу, вбачається контролюючому органу з огляду на:

- наявність порушених кримінальних проваджень за фактами створення ряду суб'єктів господарювання, в т.ч. ТОВ «Опт торг спешл», ТОВ «Бромелінг», ТОВ «БК Платинум», з метою отримання неправомірної вигоди третіми особами;

- відсутність суб'єктів господарювання-контрагентів позивача за адресами реєстрації;

- відсутність сертифікатів якості насіння;відсутність інформації про місця розташування складських приміщень постачальників, місця тимчасового зберігання, відміток відпуску товару на контрольно-пропускному пункті постачальника.

Також контролюючий орган зазначає про те, що: 1) адреси навантаження товару, вказані в ТТН, не відповідають адресам складення договорів та адресам підписання актів приймання-передачі товару; 2) відповідно до інформації МТСБУ, відсутня інформація про страхування транспортних засобів, які зазначені в ТТН та якими здійснювалось перевезення товару; 3) до перевірки не надано документів щодо відрядження посадових осіб ТОВ «Оптимус-агро» для супроводження товару від місця навантаження.

Інших обставин збільшення позивачу суми грошового зобов'язання, застосування штрафних (фінансових) санкцій та зменшення розміру від'ємного значення, акт перевірки в собі не містить.

Не погоджуючись з обґрунтованістю зазначених доводів контролюючого органу та, як наслідок, правомірністю податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 90 КАС України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Чинне законодавство України не містить в собі визначення поняття «безтоварність» (господарської операції).

Разом з тим, Закон України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» пов'язує господарську операцію не з самим по собі фактом підписання цивільно-правової угоди (договору), а з безпосереднім фактом руху активів платника податків та рухом його коштів. Відтак, для того, щоб господарська операція вважалася законною, необхідною умовою є реальність її виконання, тобто пов'язаність змісту та обсягу господарської операції, що відображена в первинних документах з рухом товару, наданням послуг, виконанням робіт.

Укладення правочину має бути передумовою фактичного досягнення тих цілей, на настання яких він спрямований. Згідно статті 234 Цивільного кодексу України угода, яка не спрямована на настання реальних правових наслідків є фіктивною. Отже, вбачається за можливе прийти до висновку, що фіктивна і «безтоварна операція» є тотожними поняттями.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України фіктивне підприємництво це створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона.

Стаття 205 Кримінального кодексу України встановлює відповідальність за дії, які з зовнішнього боку є цілком легальними. При цьому, ключовою характеристикою виступає змістовний момент, а саме фіктивність - відсутність у осіб, які стоять за створеним або придбаним суб'єктом підприємництва, справжнього наміру здійснювати діяльність, зафіксовану в установчих документах і пов'язану з виробництвом товарів, виконанням робіт або наданням послуг. Зазначені особи мають на меті інше - прикриваючись юридичною особою, вони прагнуть приховати свою незаконну діяльність.

Частиною 2 ст. 74 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України саме вирок суду в кримінальній справі, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

За змістом ч.6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до буквального тлумачення зазначеної норми, преюдиційними обставинами, що звільнені від доказування, є обставини, встановлені безпосередньо: 1) вироком у кримінальній справі, ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності; 2) або постановою про адміністративний проступок.

За таких обставин, висновки, в даному випадку, відсутності об'єктів оподаткування ПДВ, до яких прийшов контролюючий орган через призму ознак фіктивності контрагентів позивача, яка (фіктивність), встановлена в акті перевірки з огляду на матеріали відкритих кримінальних проваджень, не сприймаються судом, як преюдиційна обставина, відповідно до частини 6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, акт перевірки не містить в собі інформації про існування вироку та/або ухвали про закриття кримінального провадження, які набрали законної сили та якими б посадових осіб контрагентів позивача або безпосередньо посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Оптимус-Агро», було визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 205, 212 КК України.

Разом з цим, з метою всебічного і повного з'ясування всіх фактичних обставин по справі, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено наступне.

05 травня 2016 між ТОВ «Опт торг спешл» (продавець) і ТОВ «Оптимус-Агро» (покупець) укладено договір поставки №05/2016-10, відповідно до умов якого продавець зобов'язується поставити і передати у власність покупця, а покупець - прийняти й оплатити товар (насіння соняшника) в повному розмірі та на умовах, визначених цим договором.

Продавець зобов'язується поставити товар окремими партіями в кількості і асортименті, визначених у рахунках та накладних, що є невід'ємними частинами даного договору.

За змістом п.3.1 Договору, продавець гарантує, що поставлений товар є якісним, сертифікованим, відповідає всім санітарним, гігієнічним умовам і правилам.

Поставка товару здійснюється на умовах EXW - склад продавця, згідно Інкотермс-2010.

Моментом здійснення поставки товару є його отримання покупцем з відповідною відміткою у супроводжувальній первинній видаткові накладній або ТТН.

Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за необхідне відзначити, що умови поставки EXW Інкотермс-2010, передбачають, що продавець вважається таким, що виконав свої обов'язки з постачання, коли він надасть товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві чи в іншому названому місці (наприклад: на заводі, фабриці, складі тощо). Продавець не відповідає за завантаження товару на транспортний засіб, а також за митне очищення товару для експорту.

В той же час, пунктом 4.5 Договору сторонами погоджено, що продавець бере на відповідальне зберігання товар, який належить покупцеві, після підписання видаткової накладної, але не вивезений зі складу продавця. За відповідальне зберігання товару до 10 банківських днів продавець не нараховує оплату.

Поставка товару за вказаним Договором підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином звіреними копіями: рахунків, накладних, повідомлень про місце поставки товару, товарно-транспортних накладних, актів приймання-передачі товару (а.с.140-168 том 1).

Всього згідно видаткових накладних і ТТН позивачем було придбано у ТОВ «Опт торг спешл» 231,52 тони насіння соняшника.

Використання позивачем придбаного у ТОВ «Опт торг спешл» насіння соняшника в рамках власної господарської діяльності, підтверджується наступним.

Так, у всіх без виключення ТТН, що складені за наслідками господарських взаємовідносинам позивача з ТОВ «Опт торг спешл», вантажоодержувачем зазначено ПП «Меридіан» (Донецька область, Слов'янський район, с. Привілля, вул. Залізнична, 7).

Як вбачається з матеріалів справи, 29.01.2016 між позивачем та ПП «Меридіан» укладено Договір обміну №01/2016-01, відповідно до умов Додаткової угоди № 1 від 29.04.2016 до якого, позивач зобов'язується передати ПП «Меридіан» насіння соняшника в кількості 588,52 тон, а ПП «Меридіан» зобов'язується передати позивачу взамін макуху соняшникову в кількості 1310,16 тон. Кінцева вартість насіння соняшника і макухи є ідентичними - 5 502 672 грн з ПДВ.

Відповідно до видаткових накладних від 10.05.2016 №РН-0000004, від 12.05.2016 №РН-0000005, від 13.05.2016 №РН-0000006, від 16.05.2016 №0000007, від 31.05.2016 №РН-0000017 та актів приймання соняшника до них, позивачем всього було передано ПП «Меридіан» 231,52 тон насіння соняшника.

В свою чергу, відповідно до наявних в матеріалах справи Накладних від 10.05.2016 №№65, 66, 67, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, що складені ПП «Меридіан», останнім на користь позивача було передано 367,94 тони макухи соняшникової.

В подальшому, макуха соняшникова в кількості 149,36 тон була реалізована позивачем на ПП «Фенікс Агро» відповідно до Договору № 02/2016-02 від 15.02.2016 та ВН №№РН-0000001 від 10.05.2016, РН-0000002 від 11.05.2016, РН-0000003 від 12.05.2016, №РН-0000009 від 27.05.2016 та в кількості 186 тон на ТОВ «Востокснабагро» відповідно до Договору №190416 від 19.04.2016 та ВН №№ РН-0000010 від 27.05.2016, РН-0000011 від 27.05.2016, №РН-0000012 від 31.05.2016, РН-0000013 від 31.05.2016, РН-0000014 від 31.05.2016, РН-0000015 від 31.05.2016, РН-0000016 від 31.05.2016.

Таким чином, є можливим дійти висновку, що весь об'єм придбаного у ТОВ «Опт торг спешл» соняшникового насіння в кількості 231,52 тони був повністю реалізований позивачем в рамках власної господарської діяльності шляхом обміну вказаного об'єму насіння на макуху соняшникову та подальший продаж такої макухи третім особам - ПП «Фенікс Агро» і ТОВ «Востокснабагро».

Стосовно взаємовідносин позивача з ТОВ «Бромелінг» і ТОВ «БК «Платинум», судом встановлено наступне.

17.10.2016 та 18.11.2016 між позивачем (як покупцем) і ТОВ «Бромелінг», ТОВ «БК Платинум» (як продавцями) укладено договори поставник № 68 (а.с. 196-198 том 1) та № 74 (а.с.27-30 том 2) відповідно, умови яких є аналогічними до умов зазначеного вище договору № 05/2016-10, що укладений між позивачем і ТОВ «Опт торг спешл».

Виконання умов договорів № 68 від 17.10.2016 та № 74 від 18.11.2017, підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином завіреними копіями видаткових накладних, рахунків-фактур, товарно-транспортних накладних, посвідчень якості (а.с. 200-221 том 1, а.с. 31-32 том 2).

Придбані соняшникова олія та макуха сояшникова за договором № 68 від 17.10.2016 в подальшому були реалізовані позивачем на ТОВ «Ойл агро трейдинг» в рамках договору поставки №071116КС від 07.11.2016 та видаткової накладної №РН-0000001 від 08.11.2016 та на ТОВ «Дніпролія» в рамках договору №060616-2 від 06.06.2016 і видаткових накладних (а.с. 1-17 том 2).

Зміни в бухгалтерському обліку позивача за наслідками вказаних вище господарських операцій, в тому числі і облік руху товарно-матеріальних цінностей, що надійшли на підприємство, підтверджуються долученими до матеріалів справи належним чином завіреними копіями карток рахунків 28, 631 тощо, оборотно-сальдових відомостей по рахункам 631, 10, 28 тощо (а.с. 35-106 том 2).

Наявність у позивача складських приміщень на зберігання товару, підтверджується договором зберігання сільськогосподарської продукції № 15 від 16.05.2016, укладеним між позивачем і ПП «Меридіан» (а.с.169-170 том 1).

Наявність у позивача транспортного засобу на перевезення товару, підтверджується договором оренди транспортного засобу від 07.12.2015, що укладений між ФО ОСОБА_3 (наймодавець) і ТОВ «Оптимус-Агро» (наймач), актом приймання-передачі транспортного засобу, протоколами перевірки стану транспортного засобу, полісами обов'язкового страхування (а.с. 171-176 том 1).

Посилання контролюючого органу на не надання позивачем до перевірки сертифікатів якості товару, судом відхиляються, адже в розумінні ст. 44 ПК України, сертифікат якості не є первинним документом, який засвідчує здійснення господарської операції.

При цьому, як вже зазначалось, відповідно до п. 3.1 Договорів, якість поставленого товару гарантує продавець, а умовами договорів не передбачено обов'язок постачальника передати сертифікати якості покупцеві.

Посилання контролюючого органу на відсутність інформації щодо місця постачання товару, місця тимчасового зберігання, підтвердження відпуску товару на контрольно-пропускному пункті постачальника, інформації щодо вантажно-розвантажувальних операцій, судом відхиляються, адже відповідно до п.п.4.4-4.5 Договорів: 1) право власності на товар переходять до Покупця в момент підписання видаткової накладної; 2) товар залишається на відповідальному зберіганні у складському приміщенні постачальника після підписання видаткової накладної; 3) умови поставки (EXW Інкотермс 2010), передбачають, що транспортування товару здійснюється за товарно-транспортним накладним ТОВ «ОПТИМУС- АГРО» орендованим транспортом.

Посилання контролюючого органу на те, що місце навантаження не відповідає адресі складання договору та місцю укладання акту приймання-передачі та тимчасове зберігання, судом відхиляються, враховуючи наступне.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну України № 88 від 24.05.1995, первинний документ має містити обов'язкові реквізити, в тому числі - місце складання документа.

Буквальне тлумачення зазначених норм, дає змогу дійти висновку, що місцем складання первинного документа є населений пункт, у якому заповнюється такий документ, а не місце фактичного вчинення господарської операції. При цьому, як в акті перевірки, так і під час розгляду справи, контролюючим органом не наведено норм, які зобов'язуються сторін правочину складати та підписувати первинний документ в місці фактичного вчинення господарської операції, як то поставка товарів або надання послуг.

Посилання контролюючого органу та те, що в централізованій базі даних МТСБУ, яка дозволяє визначити статус полісу та страховика, що видав поліс за транспортним засобом, відсутня інформація про страхування транспортного засобу з державним номером, що зазначений у ТТН протягом травня 2016 року, судом відхиляються, з урахуванням наступного.

Зміст акту перевірки свідчить про те, що під час проведення контрольного заходу посадовими особами контролюючого органу у позивача не витребувались пояснення з цього питання.

Разом з цим, Судом встановлено, що до у ТТН (а.с.152-168 том 1) остання літера державного номерного знаку транспортного засобу вказана помилковою - НОМЕР_2. В той же час, згідно Рротоколу проходження перевірки технічного стану (а.с.173 том 1), номер транспортного засобу зазначено вірно - НОМЕР_1.

З інформації офіційного Інтернет сайту МТСБУ (https://policy-web.mtsbu.ua/Search/ByPolicyNum?md=C3F4D3F2F400CC17B3EEA5B505C45BACBE27506997E956D4EA3D0C46560A27E29FA850AF67F56A216E80679FB7FCF903477A0662A2195C1FDD1A173C24D531CA), Судом встановлено, що станом на 10.05.2016 транспортний засіб за номером НОМЕР_1 був застрахований ПАТ «СК «Країна», серія полісу АЕ №4415931.

На переконання суду, такий недолік, як описка в останній літері номерного знаку автомобіля, не тягне за собою втрату ТТН статусу перевізного документа, що дає змогу чітко ідентифікувати зміст та обсяг зазначеної в ТТН господарської операції.

Посилання контролюючого органу на ненадання документів щодо відрядження посадових осіб в командировку (дослівно зазначено в акті) для супроводження товару від місця навантаження, відсутність наказів про відрядження, судом відхиляються, як такі, що жодним чином не можуть свідчити про безтоварність правочинів за наявності належним чином оформлених первинних документів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що не приймаючи до уваги змісту та обсягу господарських операцій, що вказані в наданих до перевірки документах, тим самим приходячи до переконання про відсутність об'єкту оподаткування по спірним господарським операціям, контролюючий орган посилається на те, що внаслідок порушень норм податкового законодавства контрагентами позивача та третіми особами, з якими позивач безпосередньо у взаємовідносин не вступав, вказані документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, внаслідок чого останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до податкового кредиту та витрат.

Відповідно до ст. 1 розділу І Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до кладу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. «а» ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Таким чином, податкова накладна є документом, який є підставою для нарахування податкового кредиту.

Між тим, наявність податкових накладних та видаткових накладних, актів виконаних робіт, дійсно є обов'язковою обставиною для визначення правильності формування показників податкової звітності, але не вичерпною, оскільки підставою для виникнення права на податковий кредит та витрати є, зокрема, реальність господарських операцій, на підставі яких сформовано такі показники податкової звітності.

Як вже зазначалось, фактичне здійснення господарських операцій підтверджується належним чином оформленими первинними документами, які повністю відповідають вимогам, встановленим статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-ХІV - містять назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, скріплені печатками контрагентів.

Суд позбавлений можливості прийняти до уваги посилання відповідача на невідповідність первинних документів вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», адже самі по собі порушення норм податкового законодавства іншими, аніж позивач особами, не можуть бути доказом протиправної поведінки позивача.

В розумінні ст.16 ПК України, навіть за умови допущення попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару/надання послуг певних порушень податкового законодавства, дані обставини тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення відповідних сум до складу податкового кредиту та витрат.

ПК України не містить в собі таких підстав для збільшення платнику податків грошового зобов'язання з ПДВ як наявність розбіжностей між податковим кредитом покупця та податковими зобов'язаннями відповідача, та/або наявністю висновку посадової особи податкового органу щодо ознак «фіктивності» контрагента, а фактичність господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується належним чином завіреними копіями доказів, що наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що не прийняття до уваги змісту та обсягу господарських операцій, вказаних в наданих до перевірки документах, як наслідок, твердження про відсутність об'єктів оподаткування по спірним господарським операціям, ґрунтується виключно на припущені порушень норм податкового законодавства контрагентами позивача, внаслідок чого, на думку контролюючого органу, первинні документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, а останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до доходу та витрат.

При цьому, твердження суду про наявність в доводах контролюючого органу виключно припущень щодо неправомірної поведінки контрагентів позивача ґрунтується на тому, що оскільки представником відповідача не надано доказів прийняття відповідних податкових повідомлень-рішень, якими б контрагентам позивача збільшувались/зменшувались суми грошових зобов'язань по ПДВ та податку на прибуток, то доводи, викладені в акті перевірки позивача, є лише думкою певної посадової особи, відповідальної за складання таких актів.

Відтак, доводи, викладені в акті перевірки спростовуються належними та допустимими доказами, що наявні в матеріалах справи, а обставини, на які посилається представник відповідача, не можуть бути достатніми підставами для визнання правочинів між позивачем та контрагентом недійсними та не можуть одночасно бути достатніми доказами «безтоварності»/неможливості фактичного здійснення господарських взаємовідносин між позивачем та контрагентами.

Частина 1 ст. 91 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, за змістом зазначеної норми державна реєстрація юридичної особи є юридично значимою дією, з якою цивільне та господарське законодавство пов'язує виникнення цивільної правоздатності.

Як вбачається з пояснень позивача, а зворотного акт перевірки не містить, на момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентом і на момент фактичного виконання даних господарських відносин, контрагент позивача, як юридична особа був внесені в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та був зареєстрованим платником податку на додану вартість.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань може свідчити про незаконність формування податкового кредиту/витрат, однак таких обставин в ході розгляду даної справи встановлено не було.

Вищевказана позиція Окружного адміністративного суду м. Києва узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини. Так, основним висновком у рішенні від 22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» № 3991/03 Європейський суд з прав людини зазначив, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою податку на додану вартість, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної податком на додану вартість поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Відтак, приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що контролюючим органом з посиланням на належні та допустимі докази, не доведено обставин протиправного формування позивачем показників податкової звітності на підставі зазначених вище досліджених судом господарських операцій.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов задовольнити повністю.

2.Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 15.05.2017 № , складені Головним управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

3.Присудити на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ОПТИМУС-АГРО" (ідентифікаційний , адреса: 04053, м. Київ, ВУЛИЦЯ ВОЗНЕСЕНСЬКИЙ УЗВІЗ, будинок 14, офіс 16/14) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 12 253,99 (дванадцять тисяч двісті п'ятдесят три грн 99 коп) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві (ідентифікаційний , адреса: 04655, м. Київ, ВУЛИЦЯ ШОЛУДЕНКА, будинок 33/19).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст складено 20.04.2018.

Суддя П.О. Григорович