Справа № 815/3575/17
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2018-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2018 р. м.ОдесаСправа № 815/3575/17

Категорія: 3.1.3 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю: секретаряОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

Хаді ОСОБА_5 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №18-17 від 10.01.2017 року про скасування рішення про визнання біженцем, зобовязати повернути посвідчення біженця.

В обґрунтування позову зазначив, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийнято за відсутності законних підстав.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2017 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі Державна міграційна служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи свої доводи, апелянт, зокрема, зазначив, що під час проведення співбесід виявлені численні розбіжності, які вказують, на те, що позивач свідомо вводить в оману територіальні підрозділи ДМС шляхом надання неправдивих відомостей про обставини перебування в ОСОБА_6 та виїзду в Україну, що є підставою для скасування рішення про визнання особи біженцем.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, у липні 2001 року громадянин ОСОБА_6 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримав статус біженця відповідно до ст. 1 Закону України Про біженців (а.с. 137).

У липні 2017 року Головне управління ДМС України в Одеській області повідомило позивача про скасування рішення про визнання біженцем на підставі рішення Державної міграційної служби України від 10 січня 2017 року №18-17 (а.с. 9,48).

Законність рішення Державної міграційної служби України є предметом спору у даній справі.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач не врахував, що первинне опитування позивача проведено в дванадцятирічному віці, а отже розбіжності, виявлені у наданих поясненнях, є наслідком спливу тривалого проміжку часу.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08.07.2011 року (далі Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 6 ст.11 вказаного Закону передбачено, що рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, скасовується, якщо вона повідомила недостовірні відомості, пред'явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок оформлення втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту регламентований розділом VII "Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 (далі - Правила).

Відповідно до п.7.1 Правил рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п.7.2 Правил підставами для подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця та додаткового захисту є:

а) відомості, отримані безпосередньо територіальним органом ДМС щодо наявності підстав, зазначених у частині першій або п'ятій статті 12 Закону;

б) особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту;

в) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про втрату особою статусу біженця або додаткового захисту;

г) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про позбавлення особи статусу біженця або додаткового захисту.

Пунктом 7.3 Правил передбачено, що подання про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вноситься територіальним органом ДМС за власною ініціативою у випадку, якщо особа, яка визнана біженцем або якій надано додатковий захист, повідомила недостовірні відомості чи пред'явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підпунктом б п.7.4 Правил визначено, що у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту).

Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання.

Згідно п. 7.7 Правил за результатами всебічного вивчення та оцінки документів і матеріалів, що долучені до особової справи, яка надійшла разом з поданням, ДМС приймає одне з таких рішень (додаток 32):

а) про втрату статусу біженця або додаткового захисту;

б) про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту;

в) про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

г) про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналіз наведених приписів законодавства дає підстави для висновку, що підставою втрати особою статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, зокрема є повідомлення недостовірних відомостей, що стали підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Водночас уповноважений орган у письмовій формі зобовязаний проінформувати таку особу про наявність вказаної підстави та повідомити про право брати участь у розгляді відповідних матеріалів шляхом надання пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття Державною міграційною службою України рішення про втрату ОСОБА_5 ОСОБА_5 статусу біженця №18-17 від 10 січня 2017 року є розбіжності встановлені міграційним органом у наданих особою у 2001 та 2016 роках поясненнях щодо історії переслідування, обставин виїзду з ОСОБА_6, дати та місця народження, склад родини тощо.

Судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що оскільки позивач прибув до України у дванадцятирічному віці, розбіжності, виявлені міграційним органом у наданих поясненнях, виникли внаслідок надання їх неповнолітньою особою з відповідним рівнем освіти та неякісним перекладом. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач надавав відповіді щодо подій, які відбувалися у віці 7-10 років, тобто задовго до його приїзду в Україну.

За викладених обставин судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку розбіжності у деталях, виявлених міграційним органом з наданими позивачем у 2016 році відомостями щодо історії переслідування, обставин виїзду з ОСОБА_6, дати та місця народження, склад родини, не можуть бути підставою для позбавлення ОСОБА_6 ОСОБА_5 статусу біженця.

З приводу посилань апелянта на відсутність в особовій справі позивача інформації щодо законного представника (опікуна) малолітнього, інформації щодо встановлення його віку, судова колегія зазначає, що вказані обставини підтверджують лише факт не належного виконання посадовими особами міграційного органу посадових обовязків, водночас вказані обставини не можуть бути підставою для висновку про зловживання заявником процедурою набуття статусу біженця.

Крім того, судова колегія звертає увагу апелянта , що міграційним органом порушено процедуру прийняття оскаржуваного рішення, оскільки в матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивача про наявність підстав для втрати чи позбавлення його статусу біженця, та розяснення права приймати участь у розгляді відповідних матеріалів.

Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол та протоколи №2,4,7, 11 до Конвенції, а Законами України №1484-ІІ від 22.02.2000 року, №318-ІV від 28.11.2002 року, №33435-ІV від 09.02.2006 року ратифіковано протоколи № 6, 12, 13, 14 до Конвенції.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477- ІV від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В свою чергу, відповідно до ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право особи має бути: 1) здійснено згідно з законом; 2) переслідувати легітимну мету або цілі; 3) бути необхідним у демократичному суспільстві (тобто пропорційним цілям, які мали бути досягнуті та виправданим).

Стаття 8 Конвенції зобовязує державу поважати, зокрема, приватне життя. Відтак, носії державної влади мають враховувати ці зобовязання, приймаючи рішення про якійсь захід, котрий може впливати на один з інтересів, захищених статтею 8. При цьому таке рішення має справедливо урівноважувати зазначені права громадян та інші відповідні інтереси.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначає, що кожне виправдане втручання має спиратися на закон. Відповідно до судової практики Європейського суду це означає не лише наявність підстав для втручання в національному законодавстві, але й додержання таким законодавством певних вимог. Зокрема, воно має бути доступним для тих, кого зачіпає, наслідки його застосування мають бути передбачуваними і таке законодавство повинно відповідати принципові верховенства права.

У справі «Мелоун проти Сполученого Королівства» Європейський суд зазначив, що вимога передбачуваності означає, що закон має бути достатньо чітким у своїх положеннях, щоб громадяни усвідомлювали обставини і умови, за яких органи влади, уповноважені застосовувати втручання в право на повагу до приватного життя.

Суд завжди дотримувався думки, що словосполучення «згідно з законом» не просто відсилає до національного законодавства, а й повязане з вимогою якості "закону", тобто вимогою дотримання принципу верховенства права, про що прямо йдеться у преамбулі Конвенції. Отже, цей вислів означає, - і це випливає з предмета і мети статті 8, - що в національному законодавстві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів у права, гарантовані пунктом 1.

Крім того, ЄСПЛ зазначає, що втручання має бути не лише здійснене згідно з законом, але й вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Поняття необхідності передбачає, що для такого втручання є нагальна суспільна потреба і що втручання пропорційне законній меті його здійснення (рішення у справі Кемпбелл проти Сполученого Королівства» від 25.03.1992 року, п.44).

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, надані національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

З урахуванням вищенаведених положень Конвенції та правових позицій ЄСПЛ колегія суддів зазначає, що втручання відповідача у приватне життя позивача не відповідало закону, воно жодним чином не було виправданим та необхідним у суспільстві та не було пропорційним законній меті його здійснення, тобто необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, не був дотриманий.

Так, скасовуючи рішення про визнання біженцем, відповідачем не враховано, що з моменту отримання позивачем відповідного статусу пройшло досить багато часу.

Хоча Закон України «Про імміграцію» не визначає строків, протягом яких може бути скасовано рішення про надання статусу біженці, колегія суддів, з огляду на принцип верховенства права, вважає, що прийняття такого рішення через 15 років після надання статусу біженця вочевидь не може вважатися виправданим та необхідним, отже воно не відповідає справедливому балансу між цілями, яких домагався досягнути субєкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивача, які настали внаслідок прийняття цього рішення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач в період проживання на території України отримав стійкі правові, культурні та соціальні зв'язки. Зазначені обставини, на думку судової колегії, підтверджують той факт, що позивач протягом багатьох років легітимно перебував на території України і правомірно очікував, що в цій державі його права та інтереси будуть захищені нарівні з іншими громадянами України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано скасував рішення Державної міграційної служби України №18-17 від 10.01.2017 року про скасування рішення про визнання ОСОБА_5 ОСОБА_5 біженцем.

Водночас, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції з'ясувалося, що Указом Президента України від 22.11.2017 року №385/2017 року ОСОБА_5 ОСОБА_5 прийнято до громадянства України на підставі ст. 9 Закону України «Про громадянство України», а саме, за п.3 ч.2 цієї статті, як особі, якій надано статус біженця в Україні, термін безперервного проживання якої на законних підставах на території України становить три роки з моменту надання їй статусу біженця в Україні.

На підставі зазначеного Указу позивачем отримано паспорт громадянина України.

Зазначена обставина, на думку судової колегії, робить недоцільним зобов'язання органу ДМС повернути позивачеві посвідчення біженця, враховуючи те, що за встановлених обставин це посвідчення в будь-якому разі підлягає вилученню та знищенню.

Враховуючи, що висновки суду першої інстанції у повній мірі відповідають нормам процесуального права, однак на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції виникли обставини, які свідчать про недоцільність обраного позивачем способу захисту в частині заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне скасувати судове рішення в цій частині та відмовити у задоволенні цих вимог. Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії скасувати в частині задоволення позову щодо зобовязання відповідача повернути посвідчення біженця.

Прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 ОСОБА_5 про зобов'язання Державної міграційної служби України повернути посвідчення біженця.

В іншій частині постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2017 року по справі № 815/3575/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2018 року.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: Л.В. Стас

ОСОБА_3.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_2