Справа № 522/18397/17
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2018-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2018 р.м.ОдесаСправа № 522/18397/17

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції: Домусчі Л.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Семенюка Г.В.,

при секретарі Ханділян Г.В.,

за участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області на постанову Приморського районного суду від 13 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області про визнання рішення, дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з адміністративним позовом, в якому просила визнати дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 по закінченню виконавчого провадження неправомірними; скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_3 від 30.03.2017 року про закінчення виконавчого провадження по виконавчому листу № 522/6437/16-а від 08.08.2016 року, повернув виконавчий лист до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області для подальшого виконання; зобов'язати судового виконавця відновити виконавче провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що Приморським районним судом м. Одеси, на виконання постанови суду від 16.05.2016 року, виданий виконавчий лист по справі № 522/6437/16-а від 08.08.2016 року про зобов'язання Управління пенсійного фонду України в Приморському районні м. Одеси провести позивачу перерахунок пенсії в розмірі 90 % від сум заробітку за відповідною посадою без обмеження граничного розміру та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії за вислугу років, який позивачкою був поданий до ДВС ГТУЮ в Одеській області. Позивачка вказує, що вона неодноразово зверталась до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ОСОБА_3 з приводу того, що Пенсійний фонд не виконує вимоги виконавчого документу, на що ОСОБА_3 завіряла позивачку, що вживаються всі необхідні дії для примусового виконання виконавчого листа. 12.06.2017 року з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень позивачці стало відомо, що за її виконавчим листом винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, хоча ПФУ так і не виконав зобов'язання по виконавчому документу. В обґрунтування вимог, щодо поновлення строку звернення до суду позивачка вказала, що 16.06.2017 року вона звернулась до Приморського районного суду м. Одеси в порядку ст. 383 ЦПК України з тотожнім позовом, проте ухвалою суду від 21.09.2017 року провадження було закрито, у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Позивач вважала, що строк пропущений не з її вини. Позивач наголошує на том, що Управління Пенсійного фонду України здійснило перерахунок та виплату пенсії в новому розмірі лише по день набрання постановою законної сили, а саме по 25.07.2016 р., а в подальшому сплачує пенсію в розмірі, який існував до перерахунку. Проте, у спірній постанові державного виконавця було вказано, що вимоги виконавчого документу виконані у повному обсязі. Позивач зазначала, що вона не згодна з висновком державного виконавця у постанові про закриття виконавчого провадження про те, що постанова виконана у повному обсязі. ОСОБА_1 зазначала, що відповідач проігнорувала розгляд її клопотання від 14.03.2017 року про відкладення виконавчих дій по виконавчому провадженню до розгляду по суті Приморським районним судом м. Одеса заяви про роз'яснення резолютивної частини рішення, хоча належним чином про це була повідомлена, чим порушила права позивачки.

Постановою Приморського районного суду від 13 грудня 2017 року поновлено строк на оскарження постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області ОСОБА_3 від 30.03.2017 року про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №522/6437/16-а, виданого Приморським районним судом м. Одеси 08.08.2016 року.

Визнано дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області ОСОБА_3 по закінченню виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №522/6437/16-а, виданого Приморським районним судом м. Одеси 08.08.2016 року, неправомірними.

Скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області ОСОБА_3 від 30.03.2017 року про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №522/6437/16-а, виданого Приморським районним судом м. Одеси 08.08.2016 року.

Зобов'язано державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області (ОСОБА_3С.) відновити виконавче провадження з примусового виконання за виконавчим листом №522/6437/16-а, виданого Приморським районним судом м. Одеси 08.08.2016 року.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, у звязку з чим просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Суд першої інстанції встановив, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2016 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано дії Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси щодо обмеження під час розрахунку пенсії ОСОБА_1 неправомірними. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси провести позивачу перерахунок пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції від 04.09.2001 року «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 90% від суми заробітку за відповідною посадою без обмеження граничного розміру та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії за вислугою років із 01 грудня 2015 року та по теперішній час.

На виконання постанови суду від 16.05.2016 року Приморським районним судом м. Одеси 08.08.2016 року було видано виконавчий лист по справі № 522/6437/16-а.

Виконавче провадження за виконавчим листом по справі № 522/6437/16-а було відкрито 19.09.2016 року Головним державним виконавцем Гортолум В.С., що вбачається з Постанови про відкриття виконавчого провадження (ВП № 522245460).

30 березня 2017 року головним державним виконавцем Гортолум В.М. виконавче провадження за виконавчим листом по справі № 522/6437/16-а було закрито 30.03.2017 року на підставі Листа УПФУ в Приморському районі м. Одеси від 29.03.2017 року за вих. № 1558/02-51, в якому зазначено, що вимоги виконавчого документу виконано у повному обсязі, про що винесено відповідну постанову про закінчення виконавчого провадження (ВП № 52245460).

Також встановлено, що листом Центрального об'єднаного управління ПФУ в м. Одесі від 06.04.2017 року № 188/Т-11 було повідомлено ОСОБА_1 про те, що ПФУ здійснив виплату перерахованої пенсії відповідно до постанови Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2016 року за період з 08.01.2015 року по 30.09.2016 року.

З приводу того, що Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси здійснило перерахунок та виплату пенсії в новому розмірі лише по день вступу постанови суду в законну силу, а саме по 25.07.2016 року, а в подальшому сплачує пенсію в старому розмірі, який існував до перерахунку без врахування наданої довідки прокуратури Одеської області № 414 від 27.01.2016 року. Оскільки в резолютивній частині постанови суду не зазначено що Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси зобов'язано здійснювати виплату пенсії у новому розмірі відповідно до зазначеної вище довідки, постанова Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2016 Управлінням не виконана, ОСОБА_1 14.03.2017 року звернулась до суду з заявою про роз'яснення рішення.

14.03.2017 року позивач зверталась до Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_3 з проханням відкласти проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню до розгляду судом заяви про роз'яснення резолютивної частини судового рішення суду від 16.05.2016 року.

У подальшому, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.03.2017 року було відмовлено позивачу у роз'ясненні постанови суду.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

За змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Принцип обов'язковості судових рішень знайшов своє відображення і в статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", за змістом частин першої, другої, четвертої, якої судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України; судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України; невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Обов'язковість судових рішень гарантується практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Необґрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції, Саме на державу покладається обов'язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню (рішення Європейського суду з прав людини у справі Савіцький проти України, nо.38773/05, від 26.07.2012 року).

Таким чином, виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Згідно статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

На підставі статті 31 вказаного Закону, у разі якщо викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення є незрозумілою, виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення відповідного рішення. У разі якщо зміст виконавчого документа незрозумілий, виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення його змісту.

За правилами статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів. Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову.

В ході судового розгляду встановлено, що у порушення діючих положень Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець не виконала свої обов'язки щодо забезпечення належного виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2016 року, не розглянула клопотання ОСОБА_1 про відкладення виконавчих дій, не провела перевірку виконання боржником рішення суду.

На спростування вказаних обставин апелянтом належних та допустимих доказів не надано.

Отже суд першої інстанції правильно дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання дій державного виконавця по закінченню виконавчого провадження з виконання виконавчого листа протиправними та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області ОСОБА_3 від 30.03.2017 року про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №522/6437/16-а, виданого Приморським районним судом м. Одеси 08.08.2016 року, а тому задовольняє їх у повному обсязі.

Щодо позовної вимоги позивача про повернення виконавчого листа до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області для подальшого виконання, колегія суддів зазначає, що в частині відмови у задоволенні позову рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось, а тому відповідно до пункту 13.1. Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 20.05.2013, № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", апеляційний суд не дає правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач частково довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати розподіляються відповідно до приписів статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління в Одеській області залишити без задоволення, а постанову Приморського районного суду від 13 грудня 2017 року у справі 522/18397/17 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення та підписання повного судового рішення 20 квітня 2018 року.

Головуючий: ОСОБА_2
Суддя: Суддя: ОСОБА_4 ОСОБА_5