Справа № 820/4107/17
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2018-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 р. м. ХарківСправа № 820/4107/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Зеленського В.В.

суддів: Пянової Я.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання Струкової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2017, суддя Мельников Р.В., вул. Мар'їнська, 18-Б-3, м. Харків, 61004, повний текст складено 19.12.17 по справі № 820/4107/17

за позовом Приватного підприємства "Укрросконтрактбуд"

до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області

про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Укрросконтрактбуд" (надалі - позивач, ПП "Укрросконтрактбуд") звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (надалі - відповідач, ГУ ДФС у Харківській області), в якому просить скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області № від 28.08.2017 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2017 року адміністративний позов Приватного підприємства "Укрросконтрактбуд" до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення - задоволено.

Скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області № від 28.08.2017 року.

Стягнуто на користь Приватного підприємства "Укрросконтрактбуд" (61166, м. Харків, пр. Науки, б. 36, оф. 514, код ЄДРПОУ - 35598049) сплачену суму судового збору в розмірі 1649 (одна тисяча шістсот сорок дев'ять) грн. 44 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46, код ЄДРПОУ - 39599198).

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального і процесуального права, відповідач просить постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання, призначеного на 19.04.2018 року, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до витягу №098 з реєстру платників податку на додану вартість Приватне підприємство "Укрросконтрактбуд" є платником податку на додану вартість з 01.09.2013 року .

Приватне підприємство "Укрросконтрактбуд", код ЄДРПОУ - 35598049, зареєстровано у відповідності до норм діючого законодавства як суб'єкт господарювання 01.02.2008 року, місцезнаходження юридичної особи: 61166, Харківська область, м. Харків, просп. Науки, буд. 36, кім. 514, що підтверджено наявним в матеріалах справи витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

На підставі направлень від №5433, 5434, 5435, 5436 від 01.08.2017 року, виданих ГУ ДФС у Харківській області, спеціалістами ГУ ДФС у Харківській області, відповідно до ПП. 78.1.1 п.78.1 ст.78, п.82.2 ст.82 Податкового кодексу України та наказу ГУ ДФС у Харківській області від 11.38.2017 року №3700 проведено позапланову виїзну перевірку ПП "Укрросконтрактбуд" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства України за 01.07.2016 р.по 30.06.2017 року.

Результати перевірки підприємства позивача оформлені актом від 14.08.2017 №9756/20-30-14-01/35598049.

Відповідно до висновків акту від 14.08.2017 №9756/20-30-14-01/35598049 перевіркою встановлено порушення ПП "Укрросконтрактбуд" п. 198.1, п. 198.2, п.198.3, п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, ПП "Укрросконтрактбуд" занижено податок на додану вартість на загальну суму 73308 грн., в тому числі за вересень 2016 року на суму ПДВ 5831 грн., за лютий 2017 на суму ПДВ 67477 грн.; п.176.2 (б) СТ.176 Податкового кодексу України, а саме подання з недостовірними даними податкового розрахунку за формою 1ДФ за період 3-4 квартал 2016 року.

На підставі висновків акту від 14.08.2017 №9756/20-30-14-01/35598049 ГУ ДФС у Харківській області винесено податкове повідомлення-рішення від 28.08.2017 року № за порушення п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями), яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 109962,00 грн., з яких 73308 грн. за податковими зобов'язаннями та 36654 грн. за штрафними санкціями.

Не погодившись з винесеним податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено порушення позивачем податкової дисципліни та, як наслідок, правомірності та обґрунтованості оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що спірні відносини стосуються правомірності визначення та відображення позивачем у податковій звітності з ПДВ сум податкових зобов'язань та податкового кредиту зі сплати податку на додану вартість за наслідками здійснення господарських операцій вчинених між ПП "Укрросконтрактбуд" та ТОВ "ВАРТІС", ТОВ "Фенекс менеджмент груп плюс".

На переконання відповідача, господарські операції ПП "Укрросконтрактбуд" з вищевказаними контрагентами, не носили реального характеру та безпідставно відображені у податковій звітності позивача з ПДВ.

Однак, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що між ПП «Укрросконтрактбуд» (покупець) та ТОВ «ВАРТІС» (постачальник) було укладено договір поставки №14-9/16 від 01.09.2016 року, відповідно до умов якого постачальник зобовязується в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупця металопродукцію, а покупець зобовязується своєчасно прийняти товар і здійснити його оплату на умовах цього договору. Пунктом 2.1 договору визначено, що кількість, асортимент та розгорнута номенклатура товару, що передається за цим договором, зазначається у рахунках фактурах постачальника, які мають силу специфікації, або в інших додатках до цього договору та визначаються у видаткових накладних. Пунктом 3.1 договору передбачено, що загальна ціна цього договору складає загальну вартість переданого товару, яка зазначена в усіх видаткових накладних. Відповідно до п.3.5 договору передплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника. Пунктом 9.1 договору визначено строк його дії.

На підтвердження реальності виконання умов договору поставки №14-9/16 від 01.09.2016 року позивачем до суду надано первинні документи, а саме: рахунок-фактура №1517 від 09.09.2016 року; видаткова накладна №846 від 13.09.2016 року.

На підтвердження здійснення транспортування придбаних товарів до суду надано копію товарно-транспортної накладної №ВР0005638 від 13.09.2016 року.

Позивачем сплачено на користь постачальника вартість товару, на підтвердження чого до суду надано платіжне доручення №2862 від 12.09.2016 року.

На виконання умов договору поставки №14-9/16 від 01.09.2016 року ТОВ "ВАРТІС" виписано на адресу позивача податкову накладну №586 від 12.09.2016 року.

Крім того, позивач зазначає, що придбані у контрагента товарно-матеріальні цінності зберігались на складському приміщені за адресою м. Харків, вул. Тахіаташська, б. 3., та надав докази підтвердження вказаного, а саме: копію договору оренди нежитлового приміщення №01/10-А від 01.01.2016 року, укладеного між ПП «Укрросконтрактбуд» та ТОВ «СЯЙВО», акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №30/09 за вересень 2016 року; акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №30/09/1 за вересень 2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що придбані у контрагента ТОВ «ВАРТІС» товарно-матеріальні цінності ПП «Укрросконтрактбуд» було реалізовано на ТОВ «Гранд буд проект», що підтверджується наданими до суду первинними документами, а саме: рахунком на оплату №416 від 28.09.2016 року; видатковою накладною №506 від 28.09.2016 року, товарно-транспортною накладною №506 від 28.09.2016 року; виписка банку АТ «Укрсиббанк» від 10.10.2017 року по платі ТОВ «ГРАНД БУД ПРОЕКТ», податковою накладною №89 від 28.09.2016 року.

При цьому, як повідомлено представником позивача транспортування товарно-матеріальних цінностей до ТОВ «ГРАНД БУД ПРОЕКТ» здійснювалось перевізником ПП «Вегамакс» на підставі, укладеного договору про надання транспортних послуг №060415 від 06.04.2015 року, на підтвердження чого до суду надано копія договору про надання транспортних послуг №060415 від 06.04.2015 року, додаткова угода №1 від 30.12.2015 року, додаткова угода №2 від 29.12.2016 року, рахунок на оплату №1945 від 05.10.2016 року, акт надання послуг №2030 від 05.10.2016 року.

Також з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що між ПП «Укрросконтрактбуд» (покупець) та ТОВ «Фенекс менеджмент груп плюс» (постачальник) було укладено договір поставки №03/01-1 від 03.01.2017 року, відповідно до умов якого постачальник зобовязується передати у власність покупця будівельні матеріали, найменування, кількість, комплектність, ціна та асортимент якого визначені у рахунках-фактурах, а покупець приймає на зобовязання прийняти такий товар, та оплатити його повну вартість згідно умов договору. Пунктами 3.2, 3.3 договору поставки передбачено, що загальна вартість цього договору визначаться вартістю усіх узгоджених та сплачених рахунків протягом дії договору; розрахунки між сторонами здійснюються у безготівковій формі шляхом перерахування 100% передоплати вартості кожної партії товару з поточного рахунку покупця на поточний рахунок постачальника. Відповідно до п.3.8 ціна, загальна вартість, асортимент (сортамент), номенклатура та кількість товару, вказані в рахунку-фактурі і сплачені покупцем, вважаються узгодженими сторонами належним чином у відповідності до умов цього договору. Умови постачання товару за договором поставки визначені сторонами у п.4.1 договору та передбачають, що постачання здійснюється на умовах FСА (склад постачальника, м. Харків) згідно Інкотермс 2000. Пунктом 8.1 договору поставки визначено строк дії такого договору.

На підтвердження реальності виконання умов договору поставки №03/01-1 від 03.01.2017 року позивачем до суду надано первинні документи, а саме: рахунки на оплату по замовленню №448 від 03.02.2017 року; №30 від 15.02.2017 року; №32 від 21.02.2017 року; видаткові накладні №679 від 08.02.2017 року; №903 від 24.02.2017 року; №1019 від 24.02.2017 року.

На підтвердження здійснення транспортування придбаних товарів до суду надано копії товарно-транспортних накладних №Р680 від 08.02.2017 року; №Р679 від 08.02.2017 року; №Р681 від 08.02.2017 року; №Р912 від 24.02.2017 року; №Р911 від 24.02.2017 року; №Р913 від 24.02.2017 року; №Р910 від 24.02.2017 року; №Р914 від 24.02.2017 року; №Р1019 від 24.02.2017 року; №Р1020 від 24.02.2017 року; №Р1022 від 24.02.2017 року; №Р1021 від 24.02.2017 року; №Р1023 від 24.02.2017 року.

Позивачем сплачено на користь постачальника вартість товару, на підтвердження чого до суду надано виписку банку АТ «Укрсиббанк» від 10.10.2017 року згідно рахунків №448, №30, №32; платіжне доручення №3360 від 23.02.2017 року.

На виконання умов договору поставки №03/01-1 від 03.01.2017 року ТОВ "Фенекс менеджмент груп плюс" виписано на адресу позивача податкові накладні №229 від 23.02.2017 року; №166 від 16.02.2017 року; №55 від 07.02.2017 року.

Позивач, в підтвердження реальності вищезазначеної угоди зазначив, що придбані у контрагента товарно-матеріальні цінності оприбутковані та знаходяться на складі ПП «Укрросконтрактбуд», що підтверджується оборотно-сальдовими відомостями по рахунку №281 за 01.02.2017 по 08.12.2017 року.

Представником позивача на підтвердження наявності складських приміщень до суду надано копію договору суборенди №03/01/17У від 03.01.2017 року укладеного між ПП «Укрросконтрактбуд» та ФОП ОСОБА_1, відповідно до якого позивачем орендується складське приміщення за адресою Харківська область, Харківський район, м. Південне, вул. Кірова, 3, а також копії акт приймання-передачі приміщення від 03.01.2017 року, акту надання послуг №56 від 31.03.2017 року.

Отже, дослідивши матеріали справи та вищезазначені докази , колегія суддів дійшла висновку, що господарські операції ПП "Укрросконтрактбуд" з контрагентами у перевіряємому періоді мали реальний характер, призвели до зміни майнового стану учасників господарських відносин, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 14.1.181 ст. 14 Податкового кодексу України (надалі по тексту ПК України), податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п.198.1 ст.198 ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 ст.198 ПК України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з п.198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

За змістом наведених правових норм, податковий кредит для визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника.

За змістом частини другої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Відповідно до положень Закону України "Про бухгалтерський облік та податкову звітність в Україні" бухгалтерський облік господарських операцій в Україні ведеться на підставі первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи складаються під час здійснення господарської операції, або безпосередньо після її закінчення.

Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Надання документів, підтверджуючих якісні характеристики товару, стосується лише правовідносин між продавцем і покупцем щодо підтвердження першим, дотримання ним умов договору, що встановлені його умовами до предмету поставки.

Надані суду первинні документи за своєю формою та змістом відповідають вимогам чинного законодавства, наявності недоліків (дефектів форми, змісту або походження), які б згідно з п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку спричиняли втрату означеними накладними юридичного статусу первинних документів судом не виявлено.

Посилання відповідача на наявність у контролюючого органу податкової інформації отриманої від 24.10.2016 №463/10-13-І4-04/34350636 щодо ТОВ «ВАРТІС» від Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області та від 21.06.2017 року №652/20-40-14-08-12 щодо ТОВ «Фенікс менеджмент груп плюс» від Головного управління ДФС у Харківській області, не можуть бути достатніми обґрунтуваннями правомірності оскарженого податкового повідомлення-рішення, оскільки отримання контролюючим органом податкової інформації стосовно контрагента платника податків, в якому викладені висновки про відсутність можливості для здійснення господарської діяльності, не звільняє контролюючий орган від виконання обов'язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону, адже податкова інформація стосовно контрагента не має преюдиційного значення а лист із відповідною інформацією не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджує обставини фактичної дійсності.

Таким чином, зважаючи на принцип персональної відповідальності платника податку, право добросовісного платника податків на податковий кредит з ПДВ не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Отже, допущені попередніми постачальниками, в разі їх підтвердження, порушення податкового законодавства можуть тягнути негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого податку на додану вартість постачальникам товару.

Підставою для визначення добросовісному платнику податків грошових зобов'язань зі сплати ПДВ може слугувати лише встановлення факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань. Однак, матеріали справи таких доказів не містять.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб, на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції. Ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Чинне законодавство не містить норм щодо солідарної відповідальності платників податків. Виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов'язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів. Навіть якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Юридична відповідальність кожного платника податків, відповідно до ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим.

Така ж позиція узгоджується із позицією Верховного суду України викладену в постановах №10/21 від 02.03.2010 року, №09/05 від 13.01.2009 року, №08/28 від 12.02.2008 року.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем первинні документи у повній мірі розкривають зміст господарських операцій, а тому посилання податкового органу на те, що подані платником документи не дозволяють встановити реальність виконання розглядуваних операцій та факт їх використання у господарській діяльності товариства, є помилковими та спростовані наданими до матеріалів справи письмовими доказами.

Доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, незвичності цих операцій для цих осіб, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про не повязаність операцій з господарською діяльністю позивача, про не вчинення операцій, про відсутність факту надання послуг, відповідачем під час судового розгляду не надано.

У відповідності до ч. 7 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, правомірність винесеного оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 28.08.2017 №, належним чином не довів, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що висновки акту не відповідають дійсним обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах закону, а оскаржуване податкове повідомлення рішення було винесено відповідачем без урахування всіх обставин, які мали значення для його прийняття, тобто необґрунтовано, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

У відповідності до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2017 по справі № 820/4107/17 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст постанови складено 20.04.2018.