Справа № 826/8233/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2018-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

04 квітня 2018 року м. Київ№ 826/8233/17
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого судді Аблова Є.В., суддів Літвінової А.В., Мазур А.С.

за участю секретаря судового засідання Борсуковської А.О.,

за участю:

представник позивача: ОСОБА_1

представник відповідача: Берегова А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_3

до Міністерства юстиції України

про визнання відсутності компетенції, визнання протиправними дій, скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_3 (далі - позивач) із позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), у якому, з урахування заяви про зміну позовних вимог від 27.07.2017 просить суд:

- визнати відсутність компетенції (повноважень) начальника Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України щодо затвердження посадової інструкції державного службовця;

- визнати протиправними дії начальника Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України щодо затвердження посадової інструкції державного службовця ОСОБА_3 від 06.02.2013 за відсутності повноважень вчиняти такі дії та скасувати в цій частині посадову інструкцію від 06.02.2013;

- визнати протиправними дії начальника Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України, які полягають у безпідставному складанні службової записки від 26.03.2013 №18-48/83 щодо невиконання позивачем доручення заступника Міністра юстиції України - керівника апарату від 15.03.2013 та керівництва Управління внутрішнього аудиту від 18.03.2013 про ознайомлення з посадовою інструкцією від 06.02.2013;

- скасувати наказ Міністерства юстиції України від 12.04.2013 №416/к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3.» як незаконний з часу його видання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.06.2017 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи.

В судовому засіданні 04.04.2016 представник відповідача заявила клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, посилаючись на те, що позивач пропустив строк звернення до суду. В обґрунтування даного клопотання представник відповідача вказала на те, що позивач вже звертався до суду з аналогічними позовними вимогами, які були предметом розгляду у адміністративних справах №826/6763/13-а та №826/14929/16.

Суд встановив, що ОСОБА_3 у 2013 році звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Міністерства юстиції України та ОСОБА_4 - начальника управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України, яким, зокрема, оскаржував затвердження та розроблення посадової інструкції, складання службової записки від 26.03.2013 №18-48/83 та наказ від 12.04.2013 №416/к.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва №826/6763/13-а від 10.07.2013, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2013, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.12.2013 у відкритті касаційного провадження відмовлено.

Позивач тричі звертався до суду із заявами про перегляд вказаної постанови за нововиявленими обставинами, які були залишені без задоволення відповідними ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва.

Крім того, позивач у 2016 році звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Міністерства юстиції України із позовними вимогами, ідентичними тим, які заявлені у адміністративній справі, що розглядається та ухвалою від 30.09.2016 №826/14929/16 позовна заява була залишена без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

Вказана ухвала залишена буз змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016.

Таким чином, позивачу з 2013 року було відомо про оскаржувані дії та рішення відповідача.

Позивач зазначив, що у справах №826/6763/13-а та №826/14929/16 позовні вимоги були схожими, але не ідентичними тим, які оскаржені в даній справі, а також посилався на те, що були інші підстави та обґрунтування позовних вимог.

При цьому, позивач наполягав на тому, що дізнався про оскаржувані в даній справі дії та рішення йому стало відомо у кінці 2016 року та відразу звернувся до суду.

Вирішуючи питання дотримання позивачем строку звернення до суду, суд враховує наступне.

Нормою частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції від 15.12.2017) визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на дату звернення позивача до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на дату звернення позивача до суду) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи те, що зі змісту судових рішень у адміністративних справах №826/6763/13-а та №826/14929/16 вбачається, що позивачу було відомо про оскаржувані рішення ще у 2013 році, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду із пропуском встановленого законодавством строку для їх оскарження.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Частинами 1, 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 15.12.2017) передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17.07.1997) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Тобто, як вбачається з аналізу викладених норм, особі гарантується право на звернення до суду.

Водночас, як зазначив Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.08.2006 (справа «Каменівська проти України»), «право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду ..., не є абсолютним, воно може бути обмеженим ... Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані...».

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Олександр Волков проти України» в контексті порушення статті 6 Конвенції, зазначив, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 22.10.1996 у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), пункт 51, Reports 1996-IV).

Отже, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмежено, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Згідно із частиною 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 15.12.2017) якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Позивач зазначив, що після отримання судових рішень у інших судових справах, в яких оскаржувались похідні вимоги, він звернувся до суду із адміністративним позовом щодо оскарження затвердження та розроблення посадової інструкції, складання службової записки від 26.03.2013 №18-48/83 та наказ від 12.04.2013 №416/к, але з інших підстав.

Суд дійшов висновку, що причини пропуску строку звернення до суду, повідомлені позивачем є неповажними, оскільки, як було зазначено вище, позивач у 2013 році дізнався про оскаржувані рішення та дії.

Пунктом 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 15.12.2017) встановлено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з пропущенням позивачем строку звернення до адміністративного суду і не наданням позивачем доказів поважності підстав пропуску строку звернення до суду.

Керуючись положеннями статей 121, 122, 123 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду ОСОБА_3 із позовом до Міністерства юстиції України про визнання відсутності компетенції, визнання протиправними дій, скасування наказу.

2. Залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_3 із позовом до Міністерства юстиції України про визнання відсутності компетенції, визнання протиправними дій, скасування наказу.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення за правилами, встановленими статтями 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя Є.В. Аблов

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур