Справа № 816/17/18
Суддя: Лях О.П.
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 р. м. ХарківСправа № 816/17/18

Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: Лях О.П.

суддів: Старосуда М.І. , Яковенка М.М.

при секретарі судового засідання Жданюк А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.02.2018 року (м.Полтава, головуючий суддя І інстанції Чеснокова А.О., повний текст складено 16.02.2018 року) по справі № 816/17/18 за позовом ОСОБА_1 до Оленівської сільської ради про визнання рішення протиправним та його скасування, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з адміністративним позовом до Оленівської сільської ради, в якому, з урахуванням змін, просив: (а.с.7-10, 21-24, 42-43, 49-50, 54-55)

- визнати протиправним та скасувати рішення сімнадцятої сесії сьомого скликання Оленівської сільської ради від 22 грудня 2017 року № 17 "Про відмову у відведенні земельної ділянки для передачі у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 на території Оленівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області";

- зобов'язати відповідача повторно розглянути клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га із земель запасу Оленівської сільської ради в межах села Бригадирівка на території Оленівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області;

- стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати;

- подати у встановлений судом строк звіт про виконанн судового рішення відповідно до ст.182 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що що у листопаді 2017 року з метою одержання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га із земель запасу Оленівської сільської ради в межах села Бригадирівка на території Оленівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області ОСОБА_1 звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на виготовлення відповідного проекту землеустрою. Однак, за результатами розгляду вказаного клопотання відповідачем рішенням сімнадцятої сесії Оленівської сільської ради від 22 грудня 2017 року № 17 відмовлено у відведенні земельної ділянки.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.02.2018 року відмовлено у задоволеннні позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.84-88)

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. (а.с.95-101)

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що матеріалами справи підтверджується наявність вільної земельної ділянки, на яку позивачем було подано заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.При цьому відмітив, що ним у відповідній заяві було вказано саме орієнтовний, а не точний, розмір земельної ділянки, яку позивач бажає отримати для ведення особистого селянського господарства.

Відповідач надав відзив, у якому заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи, 29.11.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Оленівської сільської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га із земель запасу (землі сільськогосподарського призначення - пасовище) Оленівської сільської ради в межах с.Бригадирівка на території Оленівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області. (а.с.12)

До даної заяви було додано графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки. (а.с.12-13, 62-63)

Рішенням шістнадцятої сесії сьомого скликання Оленівської сільської ради від 07.12.2017 року № 4 "Про розгляд заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність гр. ОСОБА_1 на території Оленівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області" позивачу надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянам по мірі їх надходження (в порядку черги) із земель запасу Оленівської сільської ради. (а.с.11)

Рішенням сімнадцятої сесії сьомого скликання Оленівської сільської ради від 22.12.2017 року № 16 "Про скасування рішень шістнадцятої сесії сьомого скликання сільської ради" скасовано рішення шістнадцятої сесії сьомого скликання Оленівської сільської ради, в тому числі рішення від 07.12.2017 року № 4. (а.с.34)

Рішенням сімнадцятої сесії сьомого скликання Оленівської сільської ради від 22.12.2017 року № 17 "Про відмову у відведенні земельної ділянки для передачі у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 на території Оленівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області" позивачу відмовлено у відведенні та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у зв'язку з відсутністю вільних земельних ділянок. Також вказано, що надана картографія не відповідає дійсності, оскільки земельна ділянка, на яку претендує ОСОБА_1, перебуває у власності третіх осіб. (а.с.35)

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що із графічних матеріалів зі схематичним відображенням меж обраної позивачем для відведення земельної ділянки та меж земельних ділянок інших осіб вбачається, що переважна частина запитуваної ОСОБА_1 земельної ділянки перебуває у власності третіх осіб, тобто не є вільною. При цьому, суд вказав, що доказів припинення права власності цих третіх осіб на відповідні земельні ділянки або погодження вилучення таких земельних ділянок у землекористувачів сторонами до суду не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Положеннями ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури.

Відповідно до ч.1 ст.33 Земельного кодексу України громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Згідно зі ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Положеннями ст.79 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно до ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно зі ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності: для ведення фермерського господарства, для ведення особистого селянського господарства, для ведення садівництва, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), для індивідуального дачного будівництва, для будівництва індивідуальних гаражів.

Положеннями п.«б» ч.1 ст.121 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в розмірах для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Згідно з ч.1 ст. 117 ЗК України передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Колегія суддів звертає увагу, що із заяви ОСОБА_1 від 29.11.2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки (а.с.12-13, 62-63) вбачається, що до такої заяви було долучено лише викопіювання на 1 арк. Докази надання разом із відповідною заявою інших документів сторонами до суду не надано.

Приписами ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналізуючи наведені нормативно-правові акти, колегія суддів зазначає, що законодавством передбачений виключий перелік підстав, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

В той же час, слід враховувати, що рішенням сімнадцятої сесії сьомого скликання Оленівської сільської ради від 22.12.2017 року № 17 ОСОБА_1 відмовлено у відведенні земельної ділянки для передачі у власність для ведення особистого селянського господарства на території Оленівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області, оскільки земельна ділянка, на яку претендує позивач, перебуває у власності третіх осіб: ОСОБА_3 (2,00 га), ОСОБА_4 (0,65 га), ОСОБА_5 (0,52 га), ОСОБА_6 (0,63 га), ОСОБА_7 (0,37 га), та 1,58 га зарезервовано для учасників АТО.

Із наданих сторонами графічних матеріалів зі схематичним відображенням меж обраної позивачем для відведення земельної ділянки (а.с.13, 51, 52, 63-74) вбачається наступне.

Так, ОСОБА_1 надано до матеріалів справи копію графічних матеріалів із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки (а.с.13, 51). Однак, схематичне відображенням меж обраної позивачем для відведення земельної ділянки на даних графічних матеріалах (а.с.13, 51) не співпадає із схематичним відображенням меж такої земельної ділянки, яке було здіснене ОСОБА_1 при подачі до Оленівської сільської ради відповідної заяви від 29.11.2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою (а.с.62-63).

Враховуючи вказане, колегія суддів бере до уваги копії графічних матеріалів, доданих до відповідної заяви позивача від 29.11.2017 року, які надані до суду Оленівською сільською радою та на підставі яких приймалося оскаржуване рішення відповідача. (а.с.60-63)

Крім того, матеріали справи містять графічні матеріали із зазначенням одночасно бажаного ОСОБА_1 місця розташування земельної ділянки та меж земельних ділянок третіх осіб (а.с.74): ОСОБА_3 (2,00 га, кадастровий номер НОМЕР_1) (а.с.72-73), ОСОБА_4 (0,65 га, державний акт НОМЕР_2) (а.с.64-65), ОСОБА_8 (0,52 га, державний акт НОМЕР_3) (а.с.66-67), ОСОБА_6 (0,63 га, державний акт НОМЕР_4) (а.с.68-69), ОСОБА_7 (0,37 га, державний акт НОМЕР_5) (а.с.70-71).

При цьому, із даного графічного матеріалу вбачається, що переважна частина запитуваної ОСОБА_1 земельної ділянки перебуває у власності третіх осіб, тобто не є вільною.

Відповідно до ст. 140 Земельного кодексу України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

В той же час, матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо припинення права власності вищевказаних третіх осіб на відповідні земельні ділянки або погодження вилучення таких земельних ділянок у даних землекористувачів.

Додатково колегія суддів відмічає, що положеннями ст.ст.140 та 141 Земельного кодексу України передбачено вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку та підстав припинення права користування земельною ділянкою. До таких підстав не належить відведення певної земельної ділянки для передачі у власність для ведення особистого селянського господарства іншій особі.

Щодо доводів апелянта про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та подальшого скасування даного рішення і прийняття рішення про відмову у відведенні та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у зв'язку з відсутністю вільних земельних ділянок, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно із ч.1 ст.154 Земельного кодексу України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження.

Положеннями ч.1 ст.155 Земельного кодексу України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "East/West Alliance Limited" проти України" (заява № 19336/04) відмітив, що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах "Іммобіліаре Саффі проти Італії" [ВП], заява N 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Суд також наголосив на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

При цьому, Суд вказав, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, у прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

В той же час, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) відмітив, що особливу важливість має принцип "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

В той же час, принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява N 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі", п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 53, та "Тошкуце та інші проти Румунії", п. 38).

Враховуючи вищевказане, можна дійти висновку, що у випадку нескасування Оленівською сільською радою свого рішення від 07.12.2017 року № 4 "Про розгляд заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність гр. ОСОБА_1 на території Оленівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області" та неприйняття рішення від 22.12.2017 року № 17 "Про відмову у відведенні земельної ділянки для передачі у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 на території Оленівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області" у майбутньому може виникнути ситуація, коли ОСОБА_1 буде виділено земельну ділянку, частина якої вже використовується іншими землекористувачами і, як наслідок, у цих землекористувачів та ОСОБА_1 можуть виникнути труднощі із здійсненням ними своїх повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належними їм земельними ділянками.

Таким чином, Оленівська сільська рада, скасовуючи рішення від 07.12.2017 року № 4 та приймаючи рішення від 22.12.2017 року № 17 «виправила свою помилку».

При цьому, слід відмітити, що між прийняттям рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та скасуванням цього рішення і прийняттям рішення про відмову у наданні такого дозволу пройшло лише 15 днів, що свідчить про вжиття Оленівською сільською радою заходів щодо невідкладного «виправлення своєї помилки».

Інші доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно із ч.ч.1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевказане та керуючись ст.ст.2, 229, 241, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.02.2018р. по справі № 816/17/18 - залишено без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2018 року.

Головуючий суддя (підпис)О.П. Лях
Судді(підпис) (підпис) М.І. Старосуд М.М. Яковенко