Справа № 826/9002/17
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2018-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9002/17 Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Земляної Г.В., Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Генерального прокурора України Луценка Юрія Віталійовича про зобов'язання надати інформацію та документацію на вимогу про надання інформації,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся з адміністративним позовом до Генерального прокурора України Луценка Юрія Віталійовича про зобов'язання надати інформацію та документацію на вимогу про надання інформації та документації № 527-зі від 25.05.2017.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, апелянтом було подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове, яким задовольнити позов. На підтвердження своєї позиції апелянт зазначив про безпідставність відмови у наданні запитуваної ОСОБА_3 інформації та документації з огляду на те, що такі відомості ним запитувались для здійснення депутатської діяльності.

Справа розглянута у порядку письмового провадження відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, з огляду на неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, до Генеральної прокуратури України надійшла вимога народного депутата України ОСОБА_3 від 25 травня 2017 року № 527-зі, у якій він зазначав про поширення засобами масової інформації відомостей про конфіскацію грошових коштів на суму 1,5 млрд. доларів США в оточення колишнього Президента України ОСОБА_5 за вироком Краматорського міського суду Донецької області. З метою здійснення свої депутатської діяльності та зверненнями громадян просив повідомити реквізити рішення суду та надати його копію.

Листом від 08.06.2017 № 14/2-3 вих-17 за підписом заступника Генерального прокурора України Стрижевської А. народному депутату України ОСОБА_3 повідомлено про результати розгляду його вимоги, з посиланням на відповідні положення Конституції України та Закону України "Про прокуратуру", надано роз'яснення про те, що органи прокуратури України, їх посадові та службові особи, не наділені правом щодо оприлюднення для загального доступу судових рішень та іншої запитуваної ним інформації.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що вимога позивача від 25.05.2017 №527-зі необґрунтована, а відповідачем доведено правомірність вчинених дій, при розгляді такої вимоги.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, приписами вимог статті 19 Закону України "Про статус народного депутата України", Апарат Верховної Ради України зобов'язаний забезпечити народного депутата актами Верховної Ради України, а на вимогу народного депутата також актами Президента України, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України та інших центральних органів виконавчої влади, рішеннями Конституційного Суду України, Верховного Суду України, офіційними матеріалами Рахункової палати і Центральної виборчої комісії. Органи влади Автономної Республіки Крим, органи державної влади та органи місцевого самоврядування при зверненні народного депутата зобов'язані надати йому офіційні матеріали щодо своєї діяльності.

На вимогу народного депутата посадові особи органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ та організацій зобов'язані забезпечити його консультаціями відповідних фахівців з питань депутатської діяльності і надати невідкладно, а за відсутності такої можливості - не пізніш як у п'ятиденний строк, необхідні інформацію і документацію.

Народний депутат має право знайомитися з будь-якою конфіденційною та таємною інформацією з питань депутатської діяльності.

Суд першої інстанції вірно вказав, що виходячи з наведених правових положень, на підставі яких позивач і звертався до відповідача із вимогою від 25.05.2017 № 527-зі, народним депутатом України можуть запитуватись, в наведеному вище порядку, лише відомості, які стосуються його депутатської діяльності. Крім того, на запит народного депутата України надаються матеріали щодо діяльності, в тому числі, органів державної влади.

Згідно даних офіційного веб-сайту Верховної Ради України, позивач є заступником Голови комітету Верховної Ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності.

Приписами п. 8 додатку до Постанови Верховної Ради України "Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради України восьмого скликання" 04 грудня 2014 року № 22-VIII, передбачено предмет відання Комітету з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності, до якого відносяться: кримінальне законодавство; кримінально-процесуальне законодавство; законодавство про адміністративні правопорушення; виконання кримінальних покарань та організація і діяльність органів та установ виконання покарань; організація та діяльність органів прокуратури, органів внутрішніх справ, податкової міліції (в частині оперативно-розшукової діяльності), інших правоохоронних органів; оперативно-розшукова діяльність; органи досудового розслідування; боротьба з організованою злочинністю; запобігання злочинам та здійснення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі; організація охорони громадського порядку та громадської безпеки; охоронна і детективна діяльність; державний захист учасників кримінального судочинства та державний захист суддів, працівників правоохоронних органів; соціальний захист працівників правоохоронних органів та членів їх сімей.

Рішенням Конституційного Суду України від 11 квітня 2000 року у справі № 1-19/2000 вказано, що народний депутат України не має права звертатися до органів прокуратури і прокурорів з вимогами, пропозиціями чи вказівками у конкретних справах з питань підтримання державного обвинувачення в суді, представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом, нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання і досудове слідство, нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян, а також до слідчих прокуратури з питань досудового слідства у конкретних кримінальних справах.

Отже, депутатська діяльність не пов'язана з питаннями виконання органами прокуратури функції підтримання державного обвинувачення в суді, як конституційна функція прокуратури.

Відповідні повноваження здійснюються прокуратурою у межах та у спосіб, визначений процесуальним законом, і народний депутат України не вправі звертатися до органів прокуратури і прокурорів з вимогами з питань підтримання державного обвинувачення в суді.

Стосовно питання про надання реквізитів окремого рішення суду та його копії, то порядок доступу до судових рішень з метою забезпечення відкритості діяльності судів загальної юрисдикції, прогнозованості судових рішень та сприяння однаковому застосуванню законодавства регулюється Законом України "Про доступ судових рішень".

Положеннями ст. 9 вказаного Закону передбачено ознайомлення із судовим рішенням та виготовлення його копії за зверненням особи, яка не бере (не брала) участі у справі. Вирішення такого питання віднесене до компетенції відповідного суду.

Відтак, до повноважень та компетенції Генерального прокурора України не належить оприлюднення рішень суду, отже відповідач не зобов'язаний виконувати вимоги, викладені у позовній заяві позивача, та відповідній вимозі від 25.05.2017 №527-зі

Отже, правомірною є відмова Генеральної прокуратури України, оформлена листом від 08 червня 2017 року № 14/2-3вих-17, у наданні запитуваних позивачем відомостей та документів.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, який вказує на віднесення даної інформації до інформації з обмеженим доступом, оскільки суд першої інстанції не зазначав, що запитувані позивачем відомості відносяться до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до п. 7.16 Регламенту Генеральної прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 12 квітня 2012 року № 35, звернення і листи народних депутатів України, голів комітетів і комісій Верховної Ради України подаються на розгляд заступникам Генерального прокурора.

Відповідно, відповідач не зобов'язаний особисто розглядати звернення і вимоги народних депутатів України і Закон України "Про статус народного депутата України", а тому безпідставними є протилежні доводи позивача.

Посилання апелянта щодо відсутності доручення Генерального прокурора своїм заступникам стосовно надання відповіді на вищевказаний запит не обґрунтовано посиланнями на жодний нормативно-правовий акт, який би зобов'язував документально оформляти зазначену дію, а відтак не може бути взятий до уваги колегією суддів. Крім того, вказаний аргумент апелянта жодним чином не спростовує правомірність дій відповідача в межах даних правовідносин.

Частинами 1 та 2 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи все викладене вище, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, таким, що відповідає положенням матеріального та процесуального права.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2018 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Постанову у повному обсязі складено 17.04.2018)

Суддя-доповідач Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя В.П. Мельничук