Справа № 2а-19166/09/0370
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 квітня 2018 року

Київ

справа №2а-19166/09/0370

адміністративне провадження №К/9901/4034/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду у складі судді Валюха В.М. від 19 березня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Запотічного І.І., суддів Довгої О.І., Ліщинського А.М. від 31 січня 2014 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Агроконтракт» до Державної податкової інспекції у місті Рівному, Головного управління Державного казначейства України у Рівненській області,

В С Т А Н О В И В:

Закрите акціонерне товариство «Агроконтракт» (в подальшому перейменовано в Приватне акціонерне товариство; далі - позивач/Товариство) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у місті Рівне (далі - Інспекція), Управління Державного казначейства України у місті Рівне, в якому зазначало, що об'єкт нерухомості, який розташований на орендованій земельній ділянці згідно договору від 20 жовтня 2005 року, укладеного із Рівненською міською радою, був відчужений третім особам за договорами купівлі-продажу, у зв'язку з чим Товариство, починаючи з 13 липня 2007 року, фактично не використовує вказану земельну ділянку, а тому з цього моменту не мало обов'язку по сплаті орендної плати за користування нею.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 19 березня 2010 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2014 року, позов задоволено.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно за іншою особою у попереднього власника не виникає обов'язку зі сплати орендної плати за земельну ділянку, на якій розташований відповідний об'єкт нерухомості, який відчужено. Оскільки позивач відчужив належне йому нерухоме майно третім особам, обов'язок зі сплати орендної плати за земельну ділянку, на якій розташований об'єкт нерухомості, припинився з 13 липня 2007 року.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Інспекція подала касаційну скаргу, в якій просила їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, посилалась на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, оскільки особа, яка реалізувала право власності на будівлю, споруду (її частину), до проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки державної або комунальної власності новим власником повинна сама сплачувати орендну плату за земельну ділянку, на якій розташована така будівля, споруда (її частина), а тому висновок про відсутність у позивача обов'язку зі сплати орендної плати за таку ділянку є помилковим.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 квітня 2014 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У визначені ухвалою строки заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Справу згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 січня 2018 року передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду Пасічник С.С. (суддя-доповідач), Васильєвої І.А., Юрченко В.П.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 жовтня 2005 року між Рівненською міською радою та ЗАТ «Агроконтракт» укладено договір оренди земельної ділянки площею 6080 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до пунктів 1-3 вказаного договору в платне користування строком на 10 років позивачу була передана земельна ділянка, на якій знаходиться об'єкт нерухомого майна, а саме нежиле приміщення головного виробничого корпусу, належного позивачу на праві власності. Розмір орендної плати становив 25180 грн. 60 коп. в рік (пункт 9 договору). Відповідно до умов додаткової угоди №1 від 24 січня 2007 року до договору оренди земельної ділянки та розрахунку розміру орендної плати розмір орендної плати в рік складав 171771 грн. 98 коп. Як було передбачено пунктом 11 вказаного договору, орендна плата повинна була сплачуватися позивачем щомісячно рівними частками протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця на рахунок №0002, одержувачем коштів виступав місцевий бюджет міста Рівне.

Протягом серпня 2005 року - липня 2007 року позивач відчужив частини будівлі головного виробничого корпусу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, іншим особам, а саме: ОСОБА_4 - частину нежитлового приміщення площею 1494,9 кв.м. згідно укладеного 03 серпня 2005 року в письмовій формі та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого 05 серпня 2005 року в Комунальному підприємстві «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації»; ОСОБА_5 - площею 861,6 кв.м. згідно укладеного 01 грудня 2006 року в письмовій формі та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого 07 грудня 2005 року в КП «Рівненське МБТІ»; ОСОБА_6 - площею 2402,1 кв.м. згідно укладеного 02 липня 2007 року в письмовій формі та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого 13 липня 2007 року в КП «Рівненське МБТІ»; Товариству з обмеженою відповідальністю «Глобус Девелопмент» - площею 1399,2 кв.м. згідно укладеного 06 липня 2007 року в письмовій формі та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого 13 липня 2007 року в КП «Рівненське МБТІ». Як слідує із листа КП «Рівненське МБТІ» від 15 січня 2010 року №97, у зв'язку із продажем 02 липня 2007 року позивачем 63/100 частини головного виробничого корпусу (площею 2402,1 кв.м.) на АДРЕСА_1 було припинено право власності на вказаний об'єкт нерухомості за позивачем.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 22 січня 2008 року у справі №3/107 розірвано договір оренди земельної ділянки від 20 жовтня 2005 року, укладений ЗАТ «Агроконтракт» із Рівненською міською радою. Рішення набрало законної сили 07 лютого 2008 року.

12 травня 2009 року позивач звернувся до Інспекції із заявою №449 про повернення сплачених коштів з орендної плати за земельну ділянку за період з 07 липня 2007 року по 07 лютого 2008 року в розмірі 114514 грн. 64 коп., однак листом №22710/15-332 від 22 травня 2009 року остання відмовила у задоволенні заяви, вказавши на припинення обов'язку позивача зі сплати орендної плати за земельну ділянку лише з 07 лютого 2008 року, тобто з набрання законної сили рішенням Господарського суду Рівненської області від 22 січня 2008 року у справі №3/107, яким розірвано договір оренди землі.

Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про плату за землю», положення якого були чинними на момент вининення спірних правовідносин, використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

У статті 5 цього Закону визначено, зокрема, що об'єктом плати за землю є земельна ділянка, яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди; суб'єктом - власник земельної ділянки і землекористувач, у тому числі орендар.

Статтею 13 Закону України «Про плату за землю» передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності, є договір оренди такої земельної ділянки.

За правилами статті 15 Закону України «Про плату за землю» власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою податок, а також орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

У частинах першій та другій статті 125 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Статтею 126 цього Кодексу передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється статтями 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України.

Нинішня редакція цих норм чітко встановлює, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Водночас стаття 120 Земельного кодексу України і в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, не давала підстав для іншого розуміння її змісту.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 24 грудня 2010 року по справах №21-54а10 та №21-59а10.

Таким чином, оскільки платником земельного податку (орендної плати) є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа, обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також й встановлений податковим законом обов'язок зі сплати податку за земельну ділянку (орендної плати), на якій розташоване набуте ним майно.

Із установлених попередніми судами обставин справи вбачається, що відповідно до договору оренди від 20 жовтня 2005 року Товариство набуло право користування земельною ділянкою площею 6080 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на якій знаходилось нежиле приміщення головного виробничого корпусу, належного позивачу на праві власності.

Позивач протягом серпня 2005 року - липня 2007 року відчужено частини будівлі головного виробничого корпусу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, іншим особам. Згідно відомостей, наданих КП «Рівненське МБТІ», право власності на вказаний об'єкт нерухомості за позивачем повністю припинено з 13 липня 2007 року.

Суди також встановили, що позивач звертався до Рівненської міської ради із клопотанням від 06 липня 2007 року №715 про надання згоди на розірвання з 06 липня 2007 року договору оренди земельної ділянки від 20 жовтня 2005 року, проте листом Управління земельних відносин виконавчого комітету Рівненської міської ради від 26 липня 2007 року №01-08/367 було відмовлено у цьому клопотанні.

Оскільки позивач остаточно відчужив належне йому нерухоме майно третім особам, що розташовано на орендованій земельній ділянці, та з 13 липня 2007 року фактично не був користувачем такої земельної ділянки, касаційний суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що з цього моменту позивач втратив статус суб'єкта орендної плати за цю земельну ділянку та, як наслідок, позбувся обов'язку її сплати.

Доводи ж касаційної скарги наведеного не спростовують та ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, оскільки Інспекцією перевага надається положенням Закону України «Про плату за землю» та Земельного кодексу України (статті 125, 126), які регулюють випадки набуття права власності чи права користування на земельну ділянку, як окремий об'єкт, та які щодо спірних відносин є загальними. У той же час перевагу мають спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці (в даному випадку стаття 120 Земельного кодексу України та стаття 377 Цивільного кодексу України).

За правилами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень.

Враховуючи відсутність підстав для висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень, підстави для їх скасування та задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 19 березня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2014 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник

І.А. Васильєва

В.П. Юрченко ,

Судді Верховного Суду