Справа № 814/817/17
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2018-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/817/17

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

ОСОБА_1

За участю: секретаря Недашковської Я.О.

представника позивача ОСОБА_2 (згідно ордеру від 12.03.2018 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 9 листопада 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 20.03.2017 року №58 о/с в частині звільнення зі служби в поліції за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», поновити на посаді інспектора Вознесенського відділу поліції і стягнути на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 07.11.2015 року прийнятий службу в Національній поліції України. Разом з цим, 20.03.2016 року Головним управлінням Національної поліції України в Миколаївській області без запропонування рівнозначної посади звільнено позивача із займаної посади у звязку із її скороченням. Зазначені обставині свідчать про те, що звільнення позивача відбулось з грубим порушенням законодавства, оскаржуваний наказ є незаконним і підлягає скасуванню, позивача має бути поновлено на попередній посаді, а також стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 9 листопада 2017 року адміністративний позов задоволено. Суд визнав протиправним та скасував наказ № 58 о/с від 20.03.2017 Головного управління Національної поліції в Миколаївській області в частині звільнення зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_3 за п. 4 ч. 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Поновив капітана поліції ОСОБА_3 на службі в поліції на посаді інспектора Вознесенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області з 25.03.2017 року. Стягнув з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 25.03.2017 року по 09.11.2017 року у сумі 38621,60 грн., без врахування середньої заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню. Стягнув з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_3 середню заробітну плату за один місяць в розмірі 5918,30 грн.

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Миколаївській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області № 1 о/с від 07.11.2015 року відповідно до п.п. 9, 12 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» в порядку переатестування з 07.11.2015 року ОСОБА_3 призначено на посаду інспектора Вознесенського відділу з присвоєнням спеціального звання капітана поліції.

Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області №72 о/с від 04.04.2016 року позивача звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність).

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року по справі № 814/1317/16 вказаний наказ скасовано та поновлено позивача на попередній посаді.

Наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області № 15 о/с від 20.01.2017 року скасовано пункт наказу ГУНП в Миколаївській області № 72 о/с від 04.04.2016 в частині звільнення позивача відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 77 (через службову невідповідність) Закону України «Про Національну поліцію» та пункт наказу від 16.05.2016 року №107 о/с в частині внесення змін до наказу від 04.04.2016 року №72 о/с, позивача поновлено на посаді інспектора Вознесенського відділу поліції.

Наказами Голови Національної поліції України від 28.04.2016 року №360 «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області» та Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 31.05.2016 року №440 «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області» були скасовані всі тимчасові штати ГУНП в Миколаївській області та скорочені всі посади, в тому числі й та, яку обіймав позивач, оголошені постійні штати ГУНП.

24.01.2016 року позивача письмово попереджено про наступне звільнення та розяснено положення ст. 49-2 Кодексу Законів про працю України.

Наказом Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області №58 о/с від 20.03.2017 року позивача звільнено зі служби в органі поліції у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку зі скороченням штатів або проведення організаційних заходів).

Не погоджуючись із вказаним наказом, посилаючись на його необґрунтованість і невідповідність чинному законодавству, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звільнення позивача у звязку із скороченням штатів відбулось з грубим порушенням вимог Закону, необґрунтовано, у звязку із чим вбачав всі підстави для скасування оскаржуваного наказу, поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів висновки суду про наявність підстав для задоволення позову вважає правильними, проте судом першої інстанції під час вирішення спору не у повній мірі дотримано норми матеріального права, з огляду на наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIІI.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України від 02.07.2015 року №580-VIІI призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Частиною 1 ст. 77 Закону України від 02.07.2015 року №580-VIІI визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Закону України від 02.07.2015 року №580-VIІI у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Згідно із ч. 2 ст. 68 Закону України від 02.07.2015 року №580-VIІI поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Частиною 3 ст. 68 Закону України від 02.07.2015 року №580-VIІI передбачено, що поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Аналіз наведених норм показав, що у випадку скорочення посад в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого підлягає скороченню, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

При цьому, така особа може бути призначена за її згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції.

Законом України від 02.07.2015 року №580-VIІI не визначено процедуру здійснення пропозиції наявних вакантних посад поліцейському, який попереджається про можливе звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Разом з цим, відповідно до п. 4 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.07.2015 року №580-VIІI до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З огляду на відсутність у Законі України від 02.07.2015 року №580-VIІI спеціальних положень, які регулюють порядок пропозиції поліцейському іншої вакантної посади, колегія суддів вважає, що в даному випадку слід застосовувати загальні положення законодавства, що регулює спірне питання, а саме Кодексу законів про працю України.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 Кодексу законів про працю України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду трудових спорів» (з подальшими змінами) при розгляді трудових спорів, пов'язаних із звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Отже, під змінами в організації виробництва і праці, які можуть бути підставою для розірвання трудового договору слід розуміти, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників, що призводить до скорочення займаної працівником посади та зумовлює його звільнення у випадку неможливості переведення працівника на іншу посаду.

Як вірно встановив суд першої інстанції та не заперечується сторонами, 24.01.2017 року позивача письмово повідомлено про скорочення штату працівників, про наступне вивільнення, а також розяснено положення ст. 49-2 Кодексу законів про працю України.

Проте, в порушення вимог статті 49-2 КЗпП одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці відповідач не запропонував позивачу іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги посилання відповідача на те, що підставою для не запропонування позивачу іншої роботи в тому самому органі став діючий та не скасований в судовому порядку під час вирішення трудового спору у справі №814/1317/16 висновок атестаційної комісії про службову невідповідність позивача.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, за результатом розгляду адміністративної справи №814/1317/16 судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлена протиправність та безпідставність дій органу поліції з приводу проведення у відношенні позивача атестування.

Отже, висновок за результатом неправомірної атестації позивача за своєю суттю є таким, що не ґрунтується на Законі, незалежно від того чи скасований цей висновок в судовому порядку чи ні.

Колегія суддів зазначає, що згідно із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01.07.2015 року у справі №6-491цс15, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у відповідача відсутні належні докази пропонування вакантної посади позивачу для подальшого працевлаштування у зв'язку з його звільненням через скорочення штатів та проведення організаційних заходів на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 від 02.07.2015 року №580-VIІI.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівнику не була надана на тому або на іншому підприємстві (установі, організації) інша робота, або запропонована робота, від якої він відмовився з поважних причин.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідач порушив встановлену Законом України від 02.07.2015 року №580-VIІI процедуру звільнення позивача з посади, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскаржуваний наказ в частині звільнення позивача є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, судом першої інстанції вірно враховано, що скорочення посади має чіткий і однозначний зміст - це припинення існування посади, внаслідок чого працівник, який її обіймає, може бути звільнений за умови, якщо неможливо його перевести, за його згодою, на іншу роботу( ч. 2 ст. 40 КЗпП).

Так, на вимогу суду першої інстанції відповідач надав суду звіт про добір на службу та рух кадрів в ГУНП в Миколаївській області, який свідчить, що штатна чисельність посад у ГУ НП в Миколаївській області складає 3333 особи, з яких 764 посад вакантні, що складає 22,9 %, чим відповідач не довів факту скорочення посади позивача та неможливість його переведення на іншу вакантну посаду.

Відповідно до положень частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Враховуючи викладене, оскільки звільнення позивача відбулось за відсутності правових підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у урахуванням належної оцінки обставин справи, дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову, відновлення прав та інтересів позивача шляхом скасування оскаржуваного наказу, поновлення позивача на попередній посаді та суд вірно вбачав всі обставини для забезпечення позивача доходом за час вимушеного прогулу.

Проте, перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства в частині обрахунку середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, колегія суддів дійшла висновку про неправильність розрахунку судом першої інстанції кількості днів вимушеного прогулу, які підлягають покриттю грошовим забезпеченням.

Так, за правилом ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі поновлення незаконно звільненого працівника відшкодуванню підлягає середній заробіток за час незаконного недопущення його до роботи.

Обчислення середньої заробітної плати у випадках вимушеного прогулу здійснюється за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Відповідно до абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Частиною 8 Порядку від 08.02.1995 року №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Колегія суддів враховує, що згідно із ч.ч. 1, 3, 4, 5 ст. 91 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII особливий характер служби в поліції містить такі спеціальні умови для певних категорій поліцейських: 1) службу у святкові та вихідні дні; 2) службу позмінно; 3) службу з нерівномірним графіком; 4) службу в нічний час.

Для поліцейських установлюється п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для курсантів (слухачів) вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які готують поліцейських, - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем.

Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всіх поліцейських, крім залучених до виконання службових обов'язків.

Поліцейським, які виконували службові обов'язки у вихідні, святкові та неробочі дні, крім поліцейських, які працюють у змінному режимі, відповідний час для відпочинку в порядку компенсації надається протягом двох наступних місяців.

Таким чином, нарахування виплат, які мають бути оплачені середнім заробітком, для цієї категорії працівників провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції під час вирішення питання щодо відшкодування позивачу середнього заробітку у цій справі помилково керувався положеннями Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених наказом МВС України від 06.04.2016 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799.

Так, наведені Порядок та умови, затверджені наказом МВС України від 06.04.2016 року №260, визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, а також структуру грошового забезпечення відповідних працівників.

Таким чином, Порядок та умови, затверджені наказом МВС України від 06.04.2016 року №260, не визначають порядок обрахунку середнього заробітку працівника за час його вимушеного прогулу, а отже не можуть бути застосовані під час реалізації судом приписів ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України в частині відшкодування на користь незаконно звільненого працівника середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Вказаний висновок не спростовується і приписами п. 6 Розділу ІІІ «Окремі питання виплати грошового забезпечення» Порядку та умов, затверджених наказом МВС України від 06.04.2016 року №260, згідно яких поліцейським звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Тобто, наведена правова норма гарантує право на отримання поліцейським середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи із всіх видів грошового забезпечення поліцейського без виключення.

Однак вказані правила не встановлюють саме порядок його розрахунку у разі незаконного звільнення працівника, а також не визначають можливість відшкодування поліцейському середнього заробітку за кожний календарний день вимушеного прогулу.

На думку колегії суддів, вимушеним прогулом у розумінні наведених правових норм є саме незаконне недопущення працівника до виконання своїх обовязків.

Оскільки, як показують правила ст. 91 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII поліцейському встановлений службовий час у вигляді пяти робочих днів на тиждень, колегія суддів вважає, що цей період і має бути врахований при визначенні середнього грошового забезпечення.

Особливості служби ніяким чином не впливають на цей розрахунок, враховуючи те, що вихід на роботу поліцейського у вихідний чи святковий день компенсується йому у вигляді додаткових днів відпочинку.

Таким чином, застосуванню під час вирішення питання про відшкодування позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають загальні положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року №100, а саме шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідачем надана Довідка про середній заробіток, згідно якої середньоденна заробітна плата працівника склала 200,62 грн.

Тривалість вимушеного прогулу складає 160 робочих днів, тобто у період з 20.03.2017 року по 08.11.2017 року.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.03.2017 року по 08.11.2017 року, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 32 099,2 грн. (160 (кількість робочих днів вимушеного прогулу) х 200,62 грн. (середньоденна заробітна плата).

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що, при вирішенні справи, суд першої інстанції вірно вбачав підстави для поновлення позивача на посаді в органі поліції, а також для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте, оскільки висновки суду першої інстанції не у повній мірі відповідають нормам матеріального права, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до ст. 317 КАС України підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 371 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 9 листопада 2017 року змінити, виклавши абз. абз. 4, 5 наступного змісту:

«Стягнути з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 20.03.2017 року по 08.11.2017 року у сумі 32 099 гривень (тридцять дві тисячі девяносто девять гривень) 20 коп., з врахуванням середньої заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню».

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19.04.2018 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

ОСОБА_1