Справа № 817/127/18
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2018-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Справа № 817/127/18
ПОСТАНОВА

іменем України

"23" квітня 2018 р. м. Житомир

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Франовської К.С.

суддів: Іваненко Т.В.

ОСОБА_1,

за участю секретаря Черемісової С.О.,

позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від "29" січня 2018 р. (судове рішення ухвалене суддею Борискіним С.А. в м. Рівне, о 12 год. 21 хв., повний текст судового рішення складено 29.01.208 р.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зобов'язання вчинення певних дій, , -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, викладене в повідомленні від 14.12.2017 №/20.1 та зобов'язати відповідача розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа №817/500/17, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 06.10.2017.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 14.12.2017 відповідачем було повернуто виконавчий лист №817/500/17 без прийняття до виконання через несплату ним авансового внеску. Вважає, що таке рішення, викладене в повідомленні від 14.12.2017 №/20.1, є протиправним та таким, що порушує його конституційні та конвенційні права, оскільки передбачена Законом України "Про виконавче провадження" сума авансового внеску за рішенням немайнового характеру повинна була стягуватися не з нього, а з боржника.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, на підставі ст. 48, 287 КАС України, за згодою позивача допущено заміну неналежного відповідача - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на належного відповідача - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.01.2018 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, - задоволено частково.

Зобов'язано Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа №817/500/17, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 06.10.2017, без сплати авансового внеску.

В задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, викладене в повідомленні від 14.12.2017 №/20.1, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині задоволення позову та прийняти нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач зазначає, що позивач не звільнений від сплати авансового внеску, а відтак для примусового виконання виконавчого листа №817/500/17 повинен був його сплатити. Отже, відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 28.04.2017 у справі № 817/500/17 визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо ненадання відповіді на інформаційний запит ОСОБА_2 від 11.11.2016. Визнано протиправними дії Міністерства юстиції України щодо розгляду інформаційних запитів ОСОБА_2 від 15.09.2016 та від 13.01.2017. Зобов'язано Міністерство юстиції України надати повну та чітку інформацію на запитання, викладені в інформаційних запитах ОСОБА_2 від 15.09.2016, 11.11.2016, 13.01.2017, а саме:

1.Як правильно має застосовуватися на практиці пункт 2 Розділ XIV "Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань", затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 №2186/5, тобто: а) яку кількість телефонних розмов має право засуджений в один день; б) яка кількість телефонних розмов входить у визначення "тривалість розмов одного засудженого не повинна перевищувати 15 хвилин", а також дане визначення на день чи на розмову; в) чи може загальна тривалість розмов одного засудженого перевищувати 15 хвилин на день, якщо так, за яких обставин, наявність технічних засобів зв'язку, кількість засуджених, інше; г) під визначенням "під контролем представника адміністрації", який входить контроль: набір номера абонента, прослуховування розмови, інше, та яка кількість представників адміністрації має здійснювати такий контроль.

06.10.2017 Рівненським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист по адміністративній справі №817/500/17, у якому боржником зазначено - Міністерство юстиції України, стягувачем: ОСОБА_2

09.11.2017 ОСОБА_2 звернувся до директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з письмовою заявою, в якій просив прийняти до виконання виконавчий лист про примусове виконання постанови від 28.04.2017 по адміністративній справі №817/500/17. До вказаної заяви позивачем було додано: оригінал виконавчого листа про примусове виконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 28.04.2017 по адміністративній справі №817/500/17, а також копію постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 28.04.2017 по адміністративній справі №817/500/17 (а.с.10-11).

За результатами розгляду заяви стягувача щодо примусового виконання вищевказаного виконавчого листа, 14.12.2017 відповідачем прийнято рішення, викладене у формі повідомлення №/20.1 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання. У повідомленні зазначено, що виконавчий документ, поданий стягувачем, не може бути прийнятий до виконання, оскільки ОСОБА_2 не надав підтвердження сплати авансового внеску.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновків, що з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача, вимога про зобов'язання відповідача розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа №817/500/17, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 06.10.2017 підлягає до задоволення.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон №1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом першим частини першої статті 26 Закону №1404 передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 26 Закону №1404, до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про: стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин; обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи; стягнення аліментів; відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, інваліди війни, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби.

Згідно матеріалів справи виконавчий лист у справі № 817/500/17 від 16.10.2017 року містить вимоги зобов'язального характеру щодо надання Міністерством юстиції України ОСОБА_2 інформації на його запит.

Тому, відповідно до вимог ст.26 Закону № 1404, позивач не звільнений від сплати авансового внеску та зобов'язаний його сплатити при подачі виконавчого документу на примусове виконання.

Таким чином, у державного виконавця були відсутні підстави відкривати виконавче провадження.

Відповідно до п. 8 ч.4 ст.4 Закону № 1404, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обовязковим.

Враховуючи, що позивачем не було сплачено авансовий внесок, при цьому, останній не віднесений до переліку осіб, яких звільнено від його сплати, як передбачено ст. 26 Закону № 1404-VIII, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що в даних спірних правовідносинах наявні підстави, визначені п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VII, для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Отже, відповідач, повертаючи позивачу виконавчий документ, діяв в межах та у спосіб, визначний законом, тому суд першої інстанції правильно зазначив, що позовні вимоги про визнання протиправним і скасування рішення відповідача, викладені в повідомленні від 14.12.2017 №/20.1, не підлягають до задоволення.

Разом з тим, колегія суддів враховує те, що норми ст. 26 Закону № 1404 перешкоджають позивачу доступ до правосуддя, як малозабезпеченої особи, оскільки ОСОБА_4 відбуває покарання пов'язане з позбавленням волі та, що його дохід за червень-листопад 2017 року становить 340,00 грн. (сума коштів, які отримані від родичів через касу Рівненського слідчого ізолятора), що підтверджується довідкою державної установи Рівненський слідчий ізолятор від 27.12.2017 №50/04/8224 ( а.с.7).

Крім того, згідно вимог ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обовязковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", та визначається як завершальна стадія судового провадження.

Тобто, виконання судового рішення є стадією судового провадження, без здійснення якої права особи не можуть вважатися відновленими.

Таким чином, оскільки норми Законом № 1404 позбавляють позивача права на відновлення його порушених прав, то при вирішені спірних відносин необхідно враховувати норми ст.ст.6,7 КАС України, якими визначено, що суд застосовує принципи верховенства права з урахуванням судової практики Європейськогосуду з прав людини та, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Реалізація принципу верховенства права є неможливою без забезпеченої можливості доступу особи до незалежного, неупередженого суду, провадження в якому відповідає вимогам справедливого судового розгляду. Особливого значення це набуває у відносинах у сфері адміністративного права: рішення чи дії, що є наслідком реалізації владних повноважень завжди мають безпосередній вплив на права і свободи, що захищаються Конвенцією про захист прав людини та основних свобод. Визнаючи особливу природу адміністративних актів держави-члени Ради Європи повинні забезпечити відповідність судових органів та процедур контролю за такими актами вимогам Конвенції, гарантувати їх ефективність

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

У справі "Матківська проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що судовий розгляд і виконавче провадження - це перша та друга стадії загального провадження, які стосуються тривалості провадження; виконання рішення є другим етапом судового провадження, а також що реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання.

Тому, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача, відповідача необхідно зобов'язати розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа №817/500/17, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 06.10.2017.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновків щодо неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального закону, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від "29" січня 2018 р. без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя К.С. Франовська

судді: Т.В. Іваненко

ОСОБА_1

Повне судове рішення складено "24" квітня 2018 р.