Справа № 530/1730/17
Суддя: Должко С. Р.
Дата ухвалення: 2018-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 530/1730/17
Номер провадження 2-а/530/15/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2018 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Должко С.Р., при секретарі Бедюх Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Зіньківської районної державної адміністрації про визнання незаконними (протиправними) дій та стягнення грошової допомоги, -

ВСТАНОВИВ:

В Зіньківський районний суд Полтавської області із позовною заявою звернулася ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Зіньківської районної державної адміністрації про визнання незаконними (протиправними) дій та стягнення грошової допомоги.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що працювала на посаді заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Зіньківської районної державної адміністрації. З 07.08.2011 року отримує пенсію за віком, яка призначена їй, як державному службовцю, у відповідності зі ст.37 Закону України Про державну службу, але продовжувала працювати на займаній посаді і була звільнена 30.03.2015 року з вищезазначеної посади у зв'язку із виходом на пенсію, при цьому стаж роботи складав більше 10 років. Відповідно ч. 13 ст.37 ЗУ «Про державну службу», в редакції (що діяла на час виникнення спірних правовідносин), державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога у розмірі 10 місячних посадових окладів, але їй дана допомога відповідачем виплачена не була. У зв'язку з цим 14.11.2017 року вона звернулась до в.о. голови Зіньківської РДА із заявою про вирішення питання стосовно виплати їй вихідної допомоги у розмірі 10-ти посадових окладів. В листі за підписом в.о. голови Зіньківської РДА ОСОБА_2 від 27.11.2017 року отримала відповідь про те, що вона досягла пенсійного віку 07.08.2011 року та продовжувала працювати на посаді державного службовця в управлінні праці та соціального захисту населення Зіньківської РДА і звільнилася 30.03.2015 року, а тому отримання грошової допомоги на державних службовців не поширювалося у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 01.04.2014 яким виключено ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої державним службовцям у разі виходу на пенсію за наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачувалась грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів та рекомендовано звернутися до управління праці та соціального захисту населення Зіньківської РДА. 28.11.2017 року позивач звернулася до начальника Управління праці та соціального захисту населення Зіньківської РДА ОСОБА_3 з питанням стосовно виплати їй грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів на що, листом від 07.12.2017 року отримала відповідь про те, що чинним законодавством України грошова допомога не передбачена, оскільки після виходу 07.08.2011 року на пенсію продовжувала працювати та була звільнена з посади на підставі розпорядження голови Зіньківської РДА від 27.03.2015 року № 22 к. З таким рішенням відповідача не погоджується та вважає його неправомірним та таким, що порушує її конституійне право.

У звязку з чим звернулася до суду з позовом щодо порушеного права з огляду на наступне.

Згідно із частиною 13 статті 37 Закону України „Про державну службу", державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Виплата грошової допомоги державним службовцям на підставі ч. 13 ст. 37 Закону України «Про державну службу» пов'язується лише з двома умовами: 1) вихід на пенсію; 2) наявність стажу державної служби не менше 10 років.

Таким чином, вийшовши на пенсію та маючи стаж державної служби більше 10 років, має право на отримання грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів, яка передбачена ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу».

Водночас 26 листопада 2013 року Конституційний Суд України у справі № 1-14/2013 прийняв Рішення № 11-рп/2013, яким роз'яснив, що грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів виплачується державному службовцю за умов виходу на пенсію з посади державного службовця та наявності страхового стажу, в тому числі стажу державної служби не менше 10 років. Тобто, грошова допомога, передбачена вказаним законодавчим положенням, має разовий характер. Право на її одержання пов'язане з певним стажем роботи особи на посаді державного службовця та припиненням цієї роботи у зв'язку з виходом на пенсію державного службовця.

Заслухавши позивача, ОСОБА_1 та представника позивача, ОСОБА_4 які позовні вимоги підтримали, представника відповідача, який позовні вимоги не визнав, перевіривши законність дій та рішень відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Зіньківської районної державної адміністрації про визнання незаконними (протиправними) дій та стягнення грошової допомоги необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач, ОСОБА_1 працювала на посаді заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Зіньківської районної державної адміністрації. З 07.08.2011 року отримує пенсію за віком, яка призначена їй, як державному службовцю, у відповідності зі ст.37 Закону України Про державну службу, але продовжувала працювати на займаній посаді і була звільнена 30.03.2015 року з вищезазначеної посади у зв'язку із виходом на пенсію, при цьому стаж роботи складав більше 10 років.

Відповідно ч. 13 ст.37 ЗУ «Про державну службу», в редакції (що діяла на час виникнення спірних правовідносин, а саме 07.08.2011 р.), державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачувалася грошова допомога у розмірі 10 місячних посадових окладів, але їй дана допомога відповідачем виплачена не була.

Позивач 14.11.2017 року звернулась до в.о. голови Зіньківської РДА з заявою про вирішення питання стосовно виплати їй вихідної допомоги у розмірі 10-ти посадових окладів. В листі за підписом в.о. голови Зіньківської РДА ОСОБА_2 від 27.11.2017 року отримала відповідь в якій вказано, що вона досягла пенсійного віку 07.08.2011 року та продовжувала працювати на посаді державного службовця в управлінні праці та соціального захисту населення Зіньківської РДА і звільнилася 30.03.2015 року, а тому отримання грошової допомоги на державних службовців не поширювалося у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 01.04.2014 яким виключено ч.13 ст.37 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої державним службовцям у разі виходу на пенсію за наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачувалась грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів та рекомендовано звернутися до управління праці та соціального захисту населення Зіньківської РДА. 28.11.2017 року позивач звернулася до начальника Управління праці та соціального захисту населення Зіньківської РДА ОСОБА_3 з питанням стосовно виплати їй грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів на що, листом від 07.12.2017 року отримала відповідь про те, що чинним законодавством України грошова допомога не передбачена, оскільки після виходу 07.08.2011 року на пенсію продовжувала працювати та була звільнена з посади на підставі розпорядження голови Зіньківської РДА від 27.03.2015 року № 22 к.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ (в редакції, чинній на час призначення пенсії позивачу) на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку.

Статтею 22 Конституції України визначено, що при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно ч.1 ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Разом з тим, в контексті встановлених обставин у справі та їх значення для вирішення спірних правовідносин суд вважає за доцільне звернути увагу на правову позицію Конституційного Суду України, викладену в рішенні від 19.11.2013 року N 10-рп/2013, відповідно до якої вихідна допомога є разовою формою матеріальної допомоги. Вона виплачується з метою забезпечення належних соціально-побутових умов, а також стимулювання осіб, які при виході на пенсію. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій як винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим Парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України", який набрав чинності 01 квітня 2014 року, було внесено зміни до Закону України "Про державну службу", а саме - виключено статтю 37 даного Закону, що закріплювала державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога у розмірі 10 місячних посадових окладів за останньою посадою.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття наказу про звільнення позивача, тобто на 27.03.2015 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України № 21-170а14 від 03.06.2014 р. та N 820/11938/15 від 31.01.2018 р..

Враховуючи, що датою виходу позивача на пенсію, як державного службовця є дата розпорядження голови районної державної Адміністрації №22-К від 27.03.2015 року про звільнення з посади, а не дата подання ОСОБА_1 заяви про вихід на пенсію, суд приходить до висновку про не порушення відповідачем права позивача на отримання вихідної допомоги.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд з прав людини, в своєму рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 року зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному Рішенні Європейський Суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Доводи позивача, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами. Адже, відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обов"язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб"єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об"єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі змістом Рекомендації Комітету ОСОБА_5 Європи № К(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_5 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Суд не вправі втручатись у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень, перебираючи на себе повноваження та функції уповноваженого органу, втручаючись при цьому у внутрішньо - організаційну специфіку роботи останнього.

Згідно з вимогами ст.139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 8, 9, 72-77, 90, 139, 241-246,250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Зіньківської районної державної адміністрації про визнання незаконними (протиправними) дій та стягнення грошової допомоги відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 20.04.2018 р..

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_6

секретар: Н.І.Бедюх