Справа № 826/1277/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 квітня 2018 року № 826/1277/18

Окружний адміністративний суд міста Києва під головуванням судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «А.В.С.» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «А.В.С.» звернулося до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві та просить суд:

визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 22 грудня 2017 року № 129205-17;

визнати протиправним та скасувати рішення № 129205-17 про опис майна у податкову заставу від 22 грудня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 03 січня 2018 року Товариством отримано лист Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 27 грудня 2017 року № 43504/10/26-15-17-02-39 «Про надання інформації» в якому зазначалося, що згідно з даними інтегрованих карток платників податків сума податкового боргу ТОВ «А.В.С.» становить 84 086,35 гривень. Одночасно, запропоновано протягом п’ятнадцяти робочих днів з моменту отримання листа надати перелік майна.

Контролюючим органом також надіслано позивачу податкову вимогу від 22 грудня 2017 року № 129205-17 та рішення № 129205-17 про опис майна у податкову заставу.

Однак, позивач вважає, що не має задекларованої та несплаченої суми грошового зобов’язання по платежу, та жодного податкового повідомлення-рішення не отримував, у зв’язку з чим податкова вимога а також рішення про опис майна у податкову заставу є, на його думку, протиправними і підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 25 січня 2018 року відкрито провадження у справі №826/1277/18 зі здійсненням розгляду у порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін). Одночасно, надано відповідачу строк для подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та для надання відзиву на позовну заяву чи заяви про визнання позову та позивачу строк для подання відповіді на відзив.

Згідно зі статтею 262 КАС України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до частини п’ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Частиною восьмою статті 262 КАС України визначено, що при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи – також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Від відповідача, який отримав ухвалу суду про відкриття провадження у справі 30 січня 2018 року, що підтверджується зворотнім повідомлення, заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження а також відзив на адресу суду не надходили.

Розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, з урахуванням ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

03 січня 2018 року на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «А.В.С.» надійшов лист Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 27 грудня 2017 року № 43504/20/26-15-17-02-39 «Про надання інформації».

Зазначеним листом позивачу повідомлено, що станом на 26 грудня 2017 року відповідно до інтегрованих карток платника податків сума податкового боргу ТОВ «А.В.С.» становить 84 086,35 гривень.

На підставі статей 88, 89 Податкового кодексу України та наказу Міністерства фінансів України від 16 червня 2007 року № 586 позивачу запропоновано протягом п’ятнадцяти робочих днів з моменту отримання листа надати перелік майна (згідно наданої форми), яке перебуває у власності підприємства (господарському віданні або оперативному управлінні), балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу, у тому числі фінансовий звіт за останній звітний період та детальну роз шифровку активів підприємства на день надання документів з метою складання акта опису майна, на яке поширюється право податкової застави із зазначенням місця розташування такого майна.

Одночасно, Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві на адресу позивача надіслано податкову вимогу від 22 грудня 2017 року № 129205-17 в якій зазначено, що сума податкового боргу визначена за податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, що сплачується юридичними особами, які є власниками об’єктів нерухомого майна.

На адресу позивача також надійшло рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № 29205-17 про опис майна у податкову заставу.

Не погоджуючись з податковою вимогою та рішенням про опис майна у податкову заставу, вважаючи їх протиправними, зважаючи на те, що позивач задекларованої та несплаченої суми грошового зобов’язання по платежу не має, та оскільки податкове повідомлення-рішення на адресу позивача не надходило, позивач просить скасувати рішення контролюючого органу.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі – ПК України) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Підпунктом 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачено, що податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Відповідно до підпункту 14.1.155 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов'язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом.

У разі невиконання платником податків грошового зобов'язання, забезпеченого податковою заставою, орган стягнення у порядку, визначеному цим Кодексом, звертає стягнення на майно такого платника, що є предметом податкової застави.

Відповідно до підпункту 14.1.157 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податкове повідомлення-рішення – письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов'язок платника податків сплатити суму грошового зобов'язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов’язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 54 ПК України передбачено визначення сум податкових та грошових зобов'язань.

Так, відповідно до пункту 54.1 статті 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

З пункту 54.5 статті 54 ПК України вбачається, що якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов'язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов'язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до пункту 58.1 статті 58 ПК України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов’язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт:

невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації;

завищення розміру задекларованого від’ємного значення об’єкта оподаткування податком на прибуток або від’ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу;

заниження або завищення суми податкових зобов’язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов'язання та/або зменшення суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, або заниження чи завищення суми податкових зобов’язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов'язань платника податків; суму грошового зобов'язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення результатів господарської діяльності або від'ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов'язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про необхідність складення та реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної/розрахунку коригування до неї або про необхідність виправлення помилок, допущених під час зазначення реквізитів податкової накладної, у випадках, передбачених цим Кодексом; попередження про наслідки несплати грошового зобов'язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.

До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій.

Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов'язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Окрім того, прийняті контролюючим органом рішення можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку (стаття 56 ПК України).

У разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (пункт 59.1 статті 59 ПК України.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

З аналізу вказаної норми вбачається, що у контролюючого органу право надсилання податкової вимоги виникає у разі несплати платником податку узгодженої суми податкового зобов'язання.

Відповідно до підпункту 89.1.1 пункту 89.1 статті 89 ПК України у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку у контролюючого органу виникає право податкової застави.

Разом з тим, відповідачем відзиву на позовну заяву та жодних пояснень стосовно правомірності винесення оскаржуваної податкової вимоги та рішення про опис майна у заставу суду не надано.

До матеріалів справи не було долучено акту проведеної перевірки та податкового повідомлення-рішення, чи іншого рішення на підставі якого відповідачем прийнято оскаржувані рішення, з чого суд робить висновок про їх відсутність.

Відповідно до частини четвертої статті 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб’єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

За таких обставин, враховуючи відсутність обґрунтувань та доказів, які б спростовували доводи позивача, суд виходить з того, що винесення контролюючим органом податкової вимоги від 22 грудня 2017 року № 129205-17, якою позивачеві визначено суму податкового боргу в розмірі 84 086,35 гривень та рішення про опис майна товариства у податкову заставу № 129205-17 є безпідставними та задовольняє позовні вимоги позивача.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб’єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідач у справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов'язок щодо доведення правомірності прийнятих рішень.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність достатніх підстав для їх задоволення у повному обсязі.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Окрім того, відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною першою статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

До матеріалів справи позивачем долучено платіжні доручення від 19 січня 2018 року № 960 на суму 1762,00 гривень та № 961 на суму 1762,00 гривень, зазначені платіжні доручення підтверджують сплату позивачем судового збору всього у розмірі 3524,00 гривень.

Керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва –

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 22 грудня 2017 року № 129205-17.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення від 22 грудня 2017 року № 129205-17 про опис майна у податкову заставу.

4. Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «А.В.С.» (03150, місто Київ, вулиця Анрі Барбюса, будинок 37/1, літера Б) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19) сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3 524,00 гривень.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII “Перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда