Справа № 820/1355/18
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2018-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2018 р. справа № 820/1355/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горшкової О.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, звернулись до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просять суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова від 08.02.2018 року № 38 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов'язати відповідача відновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком, як дитині війни, шляхом призначення пенсії знову, у відповідності до вимог Закону України " Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", на підставі документів, які знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням перерахунку, індексації пенсії і виплатою компенсації втрати частини прибутку на визначений позивачем банківський рахунок, з 01.09.2016 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова від 08.02.2018 року № 39 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_3 та зобов'язати відповідача відновити ОСОБА_3 виплату пенсії за віком, як дитині війни, шляхом призначення пенсії знову, у відповідності до вимог Закону України " Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", на підставі документів, які знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням перерахунку, індексації пенсії і виплатою компенсації втрати частини прибутку на визначений позивачем банківський рахунок, з 01.09.2016 року;

- у відповідності до вимог п. 1 ч. 2 ст. 371 КАС України, допустити до негайного виконання рішення суду в повному обсязі позовних вимог, шляхом стягнення всієї суми боргу, починаючи з 01.09.2016 року по день фактичної виплати;

- у відповідності до ч.1 ст. 372 КАС України покласти обов'язок по забезпеченню виконання рішення на начальника Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 призначено пенсію за віком, яка виплачувалась Індустріальним обєднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова до виїзду за кордон. Перед виїздом за кордон вони мешкали за адресою: АДРЕСА_1. 05.02.2016 року позивачів знято з реєстрації в Україні, у звязку з виїздом на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки. З вересня 2016 року пенсія ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не виплачувалась. 01.02.2018 представник позивачів, діючи на підставі нотаріальної довіреності, подано до Індустірального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова особисту заяву позивачів про поновлення пенсії, проте рішеннями від 08.02.2018 року № 39, 38 позивачам відмовлено у поновленні пенсії, у звязку з виїздом на постійне місце проживання за кордон. Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивачі звернулись до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 02.04.2018 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 257 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов, а позивачам - відповідь на відзив.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

16.03.2018 року від відповідача до суду надійшов відзив. У відзиві відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив та вказав, що дійсно позивачі перебували на пенсійному обліку по лютий 2016 року і отримували пенсію за віком, проте, позивачам було припинено виплату пенсії з вересня 2016 року, у звязку з виїздом на постійне місце проживання до США. Представник відповідача зазначив, що управлінням було правомірно відмовлено позивачам у поновленні пенсії, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у 2016 році виїхали на постійне місце проживання до США і на день подання заяви про перерахунок (поновлення) пенсії за віком постійно проживають на території іншої держави, що свідчить про невиконання Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування. Також представник відповідача зазначив, що оскільки призначення пенсії громадянам, які постійно проживають за кордоном Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено, а компенсація втрати частини доходів на підставі статті 2 Закону № 2050-ІІІ була б можливою, якби пенсія була нарахована і не виплачена. Однак, враховуючи той факт, що між позивачем та Індустріальним обєднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова має місце спір про право на перерахунок пенсії в звязку з закінченням її нарахування через виїзд осіб за кордон, цей дохід може бути нарахований тільки після ухвалення судом відповідного рішення. Отже управлінням не порушено строків виконання такого рішення, передбачених зазначеною статтею Закону №2050-ІІІ та, як наслідок, відсутні підстави для нарахування та виплати позивачам компенсації втрати частини доходів. На підставі вищезазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні адміністративного позову.

У судове засідання позивачі або представник позивачів не прибули, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Через канцелярію суду від представника позивачів надійшла заява про розгляд справи без його участі, а також вказано, що позовні вимоги позивачі підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгялду справи, у зазначене судове засідання не прибув.

Суд, на підставі ст. 205 КАС України, вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 призначено пенсію за віком (посвідчення серії АГ № 354268 від 15.06.2004 року) та з 03.05.2004 року по 29.02.2016 року перебував на обліку в Індустріальному обєднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Харкова, ОСОБА_1 призначено пенсію за віком (пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 від 15.09.2009 року) та з 13.12.1999 року по 29.02.2016 року отримувала пенсію за віком, що підтверджується листом Індустріального ОУ ПФУ м. Харкова від 29.01.2018 року № 1229/46-02-01 (а.с. 21-22).

В подальшому, 05.02.2016 року позивачі зняті з місця реєстрації в Україні, у звязку з виїздом на постійне місце проживання в США, що підтверджується талонами зняття з реєстрації місця проживання в Україні (а.с. 20).

Позивачі перебувають на консульському обліку в консульському відділі посольства України у США, що підтверджується відміткою у паспортах позивачів (а.с. 47-48).

До виїзду за кордон позивачі була зареєстровані та мешкали за адресою: АДРЕСА_1.

З вересня 2016 року пенсія ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не виплачувалась.

Із матеріалів справи вбачається, що 01.02.2018 року уповноваженим представником позивачів подано до Індустріального ОУ ПФУ м. Харкова заяви за особистими підписами позивачів про призначення/перерахунок пенсії (а.с. 25-29).

Рішенням Індустріального ОУ ПФУ м. Харкова від 08.02.2018 року № 38 ОСОБА_1 відмовлено в поновленні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до США.

Рішенням Індустріального ОУ ПФУ м. Харкова від 08.02.2018 року № 39 ОСОБА_2 відмовлено в поновленні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до США.

Відповідач, мотивуючи вказані рішення, зазначив, що оскільки Міждержавної Угоди про соціальне забезпечення між Україною та США не укладено, тому виплачувати пенсію на теперішній час немає законних підстав. Також вказано, що положеннями п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено припинення виплати пенсіонеру пенсії на весь час проживання пенсіонера за кордон.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивачі звернулись до суду за захистом своїх прав.

Суд зазначає, що положеннями ст. 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч.3 ст. 25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Згідно із положеннями ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Суд зазначає, що згідно приписів статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Суд зазначає, що Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом (далі Закон №1058).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" було передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

Зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Крім цього, як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

В силу вимог статті 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику цього суду, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу (7 жовтня 2009 року) територіальні органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 12 травня 2015 року та 19 травня 2015 року (справи № 21-180а15, № 21-168а15).

Згідно частини 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 №1382-IV, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1, проживаючи в США, являючись громадянами України, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Верховного суду України, викладеними в постанові від 19.05.2015 р. у справі №21-168а15 та від 08.12.2015 р. у справі №21-5440а15, Верховного Суду від 27.02.2018 р. у справі №423/5348/17.

Відповідно до п. 4.3. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005, відповідно до якої - не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Суд зазначає, що представником позивачів разом з позовом була надана копія закордонних паспортів ОСОБА_3 та ОСОБА_1, які згідно діючого законодавства посвідчують особи громадян України та діють на момент звернення до суду. Водночас, матеріали справи не містять доказу припинення позивачами громадянства України.

При цьому, рішення від 08.02.2018 року № 38, 39 не містять в собі будь-яких зауважень до поданих позивачами заяв або зазначення про її невідповідність чи відсутність необхідних документів.

Стосовно посилання відповідача в рішеннях від 08.02.2018 року № 38, 39 на відсутність укладеної Міждержавної Угоди про соціальне забезпечення між Україною та США , що свідчить про відсутність законних підстав для виплати пенсії позивачу, суд зазначає, що у рішенні "Будченко проти України" від 24.07.2014 р. №38677/06 Європейський суд з прав людини зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням цієї статті у зв'язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 неправомірно було відмовлено у поновленні пенсії, оскільки Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" після набрання чинності рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року не передбачено таких підстав для відмови позивачам у призначенні пенсії, як проживання за кордоном в США та відсутність міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та США.

З приводу посилання відповідача на вимоги Порядку № 22-1 в частині надання заяви встановленого зразка з метою призначення пенсії (а.с. 78), то суд звертає увагу, що заяви позивачів заповнені на бланках встановленого зразку (а.с. 27-30), зауважень щодо чого у відповідача під час прийняття спірних рішень не виникло.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до пункту 2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати: документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення; довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу; документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі. Подання позивачем додаткових документів при поновленні виплати пенсії являється виключно його правом та не створює відповідного обов'язку щодо їх подачі.

Згідно з пунктом 1.5 Порядку заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Таким чином, пенсіонер наділений правом вибору щодо особистого звернення до органу, що призначає пенсію, або через свого представника.

При цьому, у відповідності до пункту 1.1 вищезазначеного Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі за місцем проживання (реєстрації).

Посилання органу Пенсійного фонду України на п.2.9 Порядку щодо обов'язку пенсіонера пред'явити паспорт при поданні заяви при поновленні пенсійних виплат є безпідставним, оскільки вказаний пункт Порядку регулює звернення особи за пенсією, а не порядок подання ним заяви про її поновлення.

Відповідно до п.4.1 Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Разом з тим, законодавством не визначено підставою для відмови в поновленні виплати раніше призначеної пенсії подання особою заяви за формою, що не відповідає додатку 2 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії.

Приписами статті 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачена індексація та перерахунок пенсій у зв'язку із збільшенням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, прожиткового мінімуму та страхового стажу.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що позивачі мають право на перерахунок пенсії відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням індексу інфляції відповідно до приписів чинного законодавства.

В той же час, відповідно до положень ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", компенсація повинна виплачуватися лише у випадку нарахування пенсії і подальшої затримки в її виплаті.

З огляду на вищезазначені норми права, суд приходить до висновку, що оскільки пенсія позивачам на момент вирішення справи не нарахована, то вимоги позивачів про виплату компенсації втрати частини прибутку є передчасними.

Окрім того, як вбачається з листа Індустріального ОУ ПФУ м. Харкова від 29.01.2018 року № 1229/46-02-01 та не заперечувалось позивачами в своєму адміністративному позові, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виплачено пенсію за 6 місяців з 01.03.2016 року по 31.08.2016 року, у зв'язку з виїздом за кордон, як того вимагають приписи чинного законодавства.

Також, суд зазначає, що позивачами не пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав, з огляду на наступне.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

На підставі наведеного суд зазначає, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Щодо вимог про призначення пенсії заново, то суд зазначає наступне.

Постановою Правління Пенсійного Фонду України «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 25.11.2005 р. №22-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846, затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок). Так, згідно з п.2.8 Порядку, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. Відповідно до вищевказаної норми - при поновленні виплати пенсії до наявних документів особа може додати визначений перелік документів, як то довідки про заробітну плату та інші документи, що впливають на розмір пенсії.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 вже було призначено пенсію за віком з 2004 року, а ОСОБА_1 призначено пенсію за віком з 2009 року (а.с. 112-114), підстав для призначення вказаної пенсії знову немає, що також не передбачено вимогами чинного законодавства.

Вимоги позивачів щодо проведення їм виплат з урахуванням надбавки дітям війни задоволенню не підлягають, оскільки заявлені в цій частині вимоги прогнозують можливі порушення з боку відповідача та встановлюють обов'язки на майбутнє без наявності спірних правовідносин, які можуть бути в подальшому припиненні або змінені.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З врахуванням встановлених під час судового розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивачів є скасування рішень Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова № 38, 39 від 08.02.2018 року та зобов'язання Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 01.09.2016 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", на підставі документів, що знаходяться в їх пенсійних справах, з проведенням перерахунку та індексації з 01.09.2016 року.

Щодо вимоги про виконання судового рішення негайно шляхом стягнення всієї суми боргу, суд зазначає, що ст. 371 КАС України наведено вичерпний перелік рішень суду, що підлягають негайному виконанню.

Оскільки, зазначена вимога не підпадає під вказаний перелік, у даних правовідносинах суд не стягує суму пенсії, яка ще не перерахована, а відтак суд приходить до висновку про відсутність підстав щодо звернення до негайного виконання рішення суду.

Окрім того, позивачі фактично просять встановити порядок виконання вирішення, шляхом виплати недоотриманої суми пенсії одноразово, що відбувається на стадії виконання судового рішення.

Щодо вимог позивачів про зобов'язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов'язком суду, а також приписи статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України щодо обов'язковості судових рішень та відсутності об'єктивних обставин щодо невиконання судового рішення з боку відповідача, суд не вбачає підстав для зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Відповідно до частини 8 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору..

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (16121 CRABBS BRANCH WAY APT 31. DERWOOD. MD 20855), ОСОБА_2 (16121 CRABBS BRANCH WAY APT 31. DERWOOD. MD 20855) до Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (просп. Московський, буд. 198/3,м. Харків,61082, код 41248021) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Індустріальне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.09.2016 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з проведенням перерахунку, індексації.

Зобов'язати Індустріальне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 01.09.2016 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з проведенням перерахунку, індексації.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (16121 CRABBS BRANCH WAY APT 31. DERWOOD. MD 20855) судові витрати в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (просп. Московський, буд. 198/3,м. Харків,61082, код 41248021).

Стягнути на користь ОСОБА_2 (16121 CRABBS BRANCH WAY APT 31. DERWOOD. MD 20855) судові витрати в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Індустріального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (просп. Московський, буд. 198/3,м. Харків,61082, код 41248021).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Горшкова О.О.