Справа № 820/311/18
Суддя: Єгупенко В.В.
Дата ухвалення: 2018-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2018 р. № 820/311/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Єгупенка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Козир В.М.,

за участю: представника відповідача та третьої особи ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов ОСОБА_2 Джасем (Харківська область, Нововодолазький район, с. Охоче, вул. Миру, 14) до Державної міграційної служби України (м. Київ, вул. Володимирська, 9), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (м. Харків, вул. Римарська, 24) про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 Джасем звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з вищевказаним позовом, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18.01.2018 № 497-17; зобовязати Державну міграційну службу України прийняти стосовно позивача рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відмова відповідача в оформленні документів та визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є незаконною, оскільки, висновки відповідача не відповідають нормам чинного законодавства та дійсним обставинам справи.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві.

В судове засідання позивач не зявився, надав до канцелярії суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи встановив такі обставини.

Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_2, є громадянином ОСОБА_3 Арабської Республіки.

01.09.2016 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що в країні його громадянської належності - ОСОБА_3 Арабській Республіці, відбувається громадянська війна, жителі країни громадянської належності позивача піддаються тортурам та знущанням, існує вірогідність бути призваним на військову службу за умови повернення до ОСОБА_3 Арабської Республіки. Участь у збройному конфлікті (а саме - вбивство людей) суперечить переконанням позивача. Вказане, за його судженням, є підставою для отримання ним в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 21.09.2016 № 158 заявнику було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з даним рішенням, заявник подав скаргу до ДМС України, яка була відхилена рішенням ДМС України від 28.02.2017 № 13-17.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 31.05.2017 у справі № 820/1170/17 було скасовано рішення Державної міграційної служби України від 28.02.2017 року № 13-17. Скасувано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 21.09.2016 № 158. Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву Аль ОСОБА_2 Джасем про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України ОСОБА_2 від 28.12.2017 № 497-17 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_2

18.01.2018 року позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 9 від 18.01.2018 про те, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону, відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 28.12.2017 № 497-17.

Не погоджуючись із таким рішенням Державної міграційної служби України, позивач звернувся до суду.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття біженець включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути повязане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН Про обовязки та стандарти доказів у біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту або зазнати серйозної шкоди, повязаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 ОСОБА_5 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином ОСОБА_3 Арабської Республіки та прибув з метою навчання в Україну 10 листопада 2010 року на підставі паспорта ОСОБА_3 Арабської Республіки.

01 вересня 2016 року позивач звернувся до Головного управління міграційної служби в Харківській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що в майбутньому його національний паспорт буде недійсним, при цьому повернутися до ОСОБА_4 не має можливості, оскільки існує загроза для його життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що заявник прибув до України 10 листопада 2011 року з метою навчання. Збройний конфлікт у ОСОБА_4 розпочався у березні 2011 року. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише 01 вересня 2016 року.

Таким чином, суд доходить висновку, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 14.03.2018 (справа № 820/1502/17).

Відповідно до п. 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

В даному випадку, в протоколі співбесіди з позивачем від 08.08.2017 ним зазначено, що він не може повернутися в ОСОБА_4, в зв`язку із збройними конфліктами. Крім того, позивач зазначає, що повернення до ОСОБА_4 загрожує йому призовом до лав сирійської армії та примусом служити.

Згідно п. 167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об'єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця) дезертирство, завжди і у всіх країнах, обов'язкова чи не обов'язкова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняється в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.

Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Суд зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, основною метою звернення позивача до Головного управління міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття біженець.

При цьому, відповідно до п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи вищевикладене, суд не знаходить підстав до задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст.5-10, 72, 73, 74, 77, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 Джасем до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.04.2018.

Суддя В.В. Єгупенко