Справа № 815/4757/17
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2018-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4757/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2018 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області, ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення, вимоги щодо сплати податкового боргу, рішення про опис майна у податкову заставу та акта опису майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС в Одеській області, ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, в якому відповідно до заяви про зміну предмету позову та клопотання про уточнення позовних вимог просить суд:

- скасувати податкове повідомлення-рішення №279-17 від 22.06.2015 року та податкову вимогу №163-17 від 31.01.2017 року ГУ ДФС в Одеській області;

- скасувати рішення в.о. заступника начальника ГУ ДФС в Одеській області від 09.02.2017 року №226/П/15-32-17-02-06 про опис майна у податкову заставу та Акт опису майна №15 від 07.07.2017 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що у серпні 2017 року він отримав лист від відповідача №3145/П/15-32-17-12-06 від 04.07.2017 року з актом опису майна №15 від 07.07.2017 року. Позивач вказав, що у вказаному листі було зазначено, що за позивачем обліковується податковий борг по транспортному податку з фізичних осіб в розмірі 25000 грн., також відповідачем було надіслано податкову вимогу №163-17 від 31.01.2017 року та рішення про опис майна у податкову заставу.

Позивач зазначив, що він був власником транспортного засобу Land Rover Ranger Rover, 2010 року, об'єм двигуна 4999 куб. см., 2010 року випуску, номерний знак транспортного засобу НОМЕР_1. Позивач вказав, що зазначений автомобіль станом на 01.01.2015 року вже не був об'єктом оподаткування відповідно до ст.267 Податкового кодексу України, оскільки з року випуску минуло більше 5 років.

Позивач вважав, що спірне рішення в.о. заступника начальника ГУ ДФС в Одеській області від 09.02.2017 року №226/П/15-32-17-02-06 про опис майна у податкову заставу є таким, що ґрунтується на податковому боргу, який обраховано не з об'єкту оподаткування, та щодо особи, яка не є власником описаного майна.

Ухвалою судді від 29 вересня 2017 року було відкрито провадження по вищезазначеній справі з призначенням її до розгляду у судовому засіданні.

Ухвалою суду від 29.09.2017 року у ГУ ДФС в Одеській області витребувано докази.

Ухвалою суду від 23.10.2017 року, на підставі п.4 ч.2 ст.156 КАС України (в редакції від 06.07.2005 року) було зупинено провадження у справі до 09.11.2017 року у зв'язку з неможливістю розгляду судом справи у місячний строк з дня призначення справи до розгляду у судовому засіданні, яка пов'язана з відпусткою представника позивача.

Ухвалою суду від 14.11.2017 року, на підставі п.4 ч.2 ст.156 КАС України (в редакції від 06.07.2005 року) було зупинено провадження у справі до 29.11.2017 року з метою дотримання процесуальних прав позивача на ознайомлення зі справою та дотримання процесуальних строків розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 29.11.2017 року, на підставі ч.1 ст.137 КАС України (в редакції від 06.07.2005 року) було прийнято до розгляду заяву позивача від 28.11.2017 року про зміну підстав позову.

Ухвалою суду від 29.11.2017 року, на підставі п.4 ч.2 ст.156 КАС України (в редакції від 06.07.2005 року) було зупинено провадження у справі до 12.12.2017 року з метою дотримання процесуальних прав відповідача на ознайомлення з заявою про зміну підстав позову, подання на неї заперечень та доказів, дотримання процесуальних строків розгляду справи.

Ухвалою суду від 12.12.2017 року було залучено до участі у справі в якості другого відповідача ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, та на підставі п.4 ч.2 ст.156 КАС України (в редакції від 06.07.2005 року) було зупинено провадження у справі до 25.01.2018 року у зв'язку з необхідністю виклику ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області до суду, та надання представнику позивача часу для уточнення позовних вимог, з метою дотримання процесуальних прав сторін на участь у судовому розгляді справи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 року №2147-VIII.

Вказаним Законом вводиться в дію нова редакція Кодексу адміністративного судочинства України, який визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.

Відповідно до ч.3 ст.3 КАС України (в редакції від 15.12.2017 року), провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

З огляду на зазначене, ухвалою суду від 20.02.2018 року поновлено провадження у справі та продовжено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження.

У судове засідання, призначене на 22.03.2018 року на 10:00 год., повідомлений у встановленому законом порядку представник позивача не з'явився.

Представник відповідача - ГУ ДФС в Одеській області у судове засідання також не з'явився. 22.03.2018 року до суду через канцелярію від представника ГУ ДФС в Одеській області надійшло клопотання (вхід. №8083/18) про відкладення розгляду справи у зв'язку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.

Протокольною ухвалою суд відмовив представнику ГУ ДФС в Одеській області в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

20.03.2018 року до суду через канцелярію від представника ГУ ДФС в Одеській області надійшов письмовий відзив на позов, відповідно до якого відповідач позов не визнає та вважає його необгрунтованим. Відповідач зазначив, що належний позивачеві автомобіль 2010 року випуску, з об'ємом двигуна 4999 куб. см, зареєстровано 21.04.2012 року, а об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувались до 5 років, з урахуванням того, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року, автомобіль позивача є об'єктом оподаткування у 2015 році відповідно до приписів статті 267 Податкового кодексу України.

Представник відповідача - ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області у судове засідання також не з'явився, про дата та час розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, відзив на позовну заяву до суду не надав.

Частиною 9 статті 205 КАС України передбачено, що, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у порядку письмового провадження.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить автомобіль марки Land Rover, модель Ranger Rover, тип Універсал - В, 2010 року випуску, об'ємом двигуна 4999 куб.см, колір чорний, реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

21.01.2015 року Одеською міською радою прийнято рішення № 6257-VI, яким встановлено з 01.01.2015 року на території міста Одеси податок на майно в частині транспортного податку.

Вищевказане рішення Одеської міської ради №6257-VI від 21.01.2015 року оприлюднено в газеті "Одесский вестник" №3 від 31.01.2015 року.

22.06.2015 року ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області прийнято податкове повідомлення-рішення №279-17, яким ОСОБА_1 нараховано грошове зобов'язання по транспортному податку з фізичних осіб у розмірі 25000 грн.

Не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням від 22.06.2015 року №279-17, 14.09.2015 року позивач подав до ГУ ДФС в Одеській області скаргу на вказане податкове повідомлення-рішення (а.с. 55-56).

29.09.2015 року ГУ ДФС в Одеській області прийнято рішення №937/П/15-32-10-02-08 про результати розгляду первинної скарги, відповідно до якого залишено без змін податкове повідомлення-рішення ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 22.06.2015 року №279-17 про визначення суми податкового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб в розмірі 25000 грн., а первинну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення (а.с. 58-59).

У зв'язку з несплатою податкового боргу, ГУ ДФС в Одеській області прийнято податкову вимогу форми "Ф" від 31 січня 2017 року №163-17 на суму податкового боргу 25000 грн. (а.с. 60).

09.02.2017 року в.о. заступника начальника ГУ ДФС в Одеській області прийнято рішення від 09.02.2017 року №226/П/15-32-17-02-06 про опис майна у податкову заставу (а.с. 64).

07.07.2017 року ГУ ДФС в Одеській області складено акт опису майна №15, відповідно до якого податковий керуючий, на підставі рішення в.о. заступника начальника ГУ ДФС в Одеській області від 09.02.2017 року №226/П/15-32-17-02-06 про опис майна у податкову заставу платника податків ОСОБА_1, провів опис такого майна, а саме: транспортний засіб Land Rover Ranger Rover, об'єм двигуна 4999 куб. см., 2010 року випуску, номерний знак транспортного засобу НОМЕР_1 (а.с. 67).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

01.01.2015 року набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28.12.2014 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким згідно зі статтею 267 Податкового кодексу України було введено новий транспортний податок.

Відповідно до пп.267.1.1 п.267.1 ст.267 Податкового кодексу України, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Положення пп.267.2.1 п.267.1 ст.267 Податкового кодексу України визначають, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Базою оподаткування у відповідності до пп.267.3.1 п.267.1 ст.267 Податкового кодексу є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Згідно п.267.4 ст.267 Податкового кодексу України, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000,00 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Відповідно до пп.267.5.1 п.267.1 ст.267 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 267.6.1 пункту 267.6 ст.267 Податкового кодексу України передбачено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Згідно пп.267.6.2 п.267.6 ст.267 Податкового кодексу України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Щодо об'єктів оподаткування, придбаних протягом року, податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об'єкт. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам - нерезидентам здійснюють контролюючі органи за місцем реєстрації об'єктів оподаткування, що перебувають у власності таких нерезидентів.

Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України 01.01.2015 року, власники транспортних засобів, які використовувалися до 5 років та об'ємом двигуна більше 3000 куб. см є платниками транспортного податку.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Транспортного податку немає у переліку загальнодержавних податків та зборів (стаття 9 Податкового кодексу). Поміж тим, відповідно до п.9.4 ст.9 Податкового кодексу України установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

У статті 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (пп.10.1.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено п. 7.1 ст. 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України (у редакції Закону України від 28.12.2014 року № 71-VIII, що діє з 01.01.2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, транспортний податок згідно з Податкового кодексу України є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до п.8.3 ст.8 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення), до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, відповідно п.4.4 ст.4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, і транспортного податку) віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п.24 ч.1 ст.26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст.143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Так, відповідно до п.10.2 статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Згідно п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп. 12.3.1 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп. 12.3.2 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп.12.3.3 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України).

При цьому, згідно з п.12.5 ст.12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп.12.3.4 ст.12 цього кодексу.

Відповідно пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Таким чином, місцеві ради за Податкового кодексу України мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, 2015 рік - це плановий період, а 2016 рік - вже бюджетний період.

Тобто, виходячи з наведених вище норм Кодексу, нові податки практично не можуть бути визнані обов'язковими до сплати принаймні в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти і офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів.

У той же час, пунктом 12.3.5 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України надалі встановлено, що у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються, виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Враховуючи значний об'єм законодавчої бази, яка регулює питання встановлення розміру, порядку адміністрування та сплати транспортного податку, зважаючи на суперечність, непослідовність та неузгодженість зазначених вище норм нормативно-правових актів, суд дійшов висновку про наявність неоднозначного (множинного) трактування прав та обов'язків платників податків у спірному випадку.

Основними засадами податкового законодавства є принципи, в яких визначено зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин.

Принципи, проголошені у статті 4 Податкового кодексу України, повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку так і на стадії застосування норм, якими визначений обов'язок сплати податку.

Так, серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп. 4.1.4 п.4.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

У свою чергу, принцип стабільності закріплений у пп. 4.1.9 п. 4.1 ст.4 Податкового кодексу України має на меті встановлення незмінних умов оподаткування, елементів податків протягом певного часу.

Так, згідно вказаної норми зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

За наведених обставин та особливостей правового регулювання, суд дійшов висновку, що застосування контролюючим органом положень статті 267 Податкового кодексу України з метою оподаткування транспортним податком не може мати місце у 2015 році.

В іншому випадку, таке застосування не відповідало б положенням статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

У спірних правовідносинах суд застосує рішення Європейського суду з прав людини у справах "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Цими рішеннями було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Отже, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків такого платника, а також ролі рішень Європейського Суду з прав людини як джерела права в Україні, суд дійшов висновку про протиправність визначення позивачу податкового зобов'язання з транспортного податку на 2015 рік.

Беручи до уваги вищенаведене, судом встановлено протиправність податкового повідомлення-рішення ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області №279-17 від 22.06.2015 року.

Відповідно до п.59.1. ст.59 Податкового кодексу України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

При цьому, суд зазначає, що податкова вимога №163-17 від 31.01.2017 року прийнята ГУ ДФС в Одеській області також підлягає скасуванню, оскільки податкове зобов'язання за нею обраховано не з об'єкту оподаткування, визначеного ст.267 Податкового кодексу України.

Згідно п.89.3. ст.89 Податкового кодексу України, опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, яке пред'являється платнику податків, що має податковий борг.

Оскільки рішення в.о. заступника начальника ГУ ДФС в Одеській області від 09.02.2017 року №226/П/15-32-17-02-06 про опис майна у податкову заставу ґрунтується на податковій вимозі №163-17 від 31.01.2017 року, що скасовується судом, то оскаржуване рішення про опис майна у податкову заставу також не може бути законним з підстав відсутності податкового боргу у позивача, а отже воно також підлягає скасуванню.

Також підлягає скасуванню акт опису майна №15 від 07.07.2017 року.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню.

Також представник позивача, у судовому засіданні 12.12.2017 року, надала заяву про долучення доказів понесення витрат на правову допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.132 КАС України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.ч.1-5 ст.134 КАС України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Станом на момент звернення до суду представника позивача з заявою про долучення доказів понесення витрат на правову допомогу, тобто, станом на 12.12.2017 року, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних та адміністративних справ визначав Закон України від 20.12.2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Вказаний Закон України втратив чинність 15.12.2017 року на підставі Закону України від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Проте, суд зазначає, що оскільки представник позивача звернулась до суду з заявою про долучення доказів понесення витрат на правову допомогу 12.12.2017 року, суд вважає за можливим при визначенні розміру витрат, пов'язаних з правничою допомогою застосовувати норми Закону України від 20.12.2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", чинного на момент звернення представника позивача з відповідною заявою.

Так, згідно вимог ч.1 ст.1 Закону України від 20.12.2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат, представником позивача надано договір про надання юридичних послуг № б/н від 15 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3, акт прийому-передачі наданих послуг від 29 листопада 2017 року на суму 11520 грн., акт прийому-передачі наданих послуг від 12 грудня 2017 року на суму 4480 грн., платіжне доручення №@2PL091018 від 14.11.2017 року на суму 9600 грн., прийняте від ОСОБА_1 та платіжне доручення №@2PL627337 від 16.11.2017 року на суму 800 грн., прийняте від ОСОБА_1 (а.с. 120-126).

Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг від 29.11.2017 року представник позивача зазначила перелік послуг, які вона надавала ОСОБА_1 та кількості витраченого часу:

- складання позову про скасування податкового повідомлення-рішення склало 3 год. (3 х 60 хв. = 180 хв.);

- складання письмових пояснень у справі стосовно відшкодування судових витрат - 1 год. (60 хв.);

- складання заяви про зміну предмету позову - 3 год. (3 х 60 хв. = 180 хв.);

- складання письмових пояснень стосовно судової практики з питань дати початку обчислення об'єкту оподаткування - 1 год. (60 хв.).

Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг від 12.12.2017 року представник позивача зазначила наступний перелік послуг, які вона надавала ОСОБА_1 та кількості витраченого часу:

- складання письмових пояснень, збирання доказів та аналіз судової практики - 5 год. (5 х 60 хв. = 300 хв.).

Як вбачається з матеріалів справи представник позивача була присутня у судових засіданнях при розгляді справи 207 хв., з них: 14.11.2017 року - 20 хв. (з 12:00 год. по 12:20 год.), 29.11.2017 року - 58 хв. (з 15:00 год. по 15:58 год.), 12.12.2017 року - 58 хв. (з 16:00 год. по 16.58 год.), 20.02.2018 року - 71 хв. (з 11:00 год. по 12:11 год.).

Отже, судом встановлено, що загальний час участі представника позивача у судових засіданнях та в складанні процесуальних документів складає 987 хв.

Таким чином, вартість однієї години розрахована з урахуванням граничного розміру, встановленого Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" та становить 640 грн. (40 % від 1600 грн.).

Тому розмір судових витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню на користь позивача, складає: 1920 грн. (180 хв.) + 1280 грн. (60 хв.) + 1920 грн. (180 хв.) + 1280 грн. (60 хв.) + 3200 грн. (300 хв.) + 2208 грн. (207 хв.) = 11808 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають повному задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, згідно ч.1 ст.139 КАС України, суд присуджує позивачу всі здійснені ним документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Загальна сума судових витрат, що підлягає стягненню на користь позивача, складає: 1920 грн. (640 грн. х 3) + 11808 грн. = 13728 грн.

Стягненню з ГУ ДФС України в Одеській області підлягає судовий збір у сумі 1280 грн. (2 х 640 грн.) та витрати на правову допомогу у сумі 7872 грн. Загальна сума стягнення судових витрат з ГУ ДФС в Одеській області складає 9152 грн. (1280 грн. + 7872 грн.).

Стягненню з ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області підлягає судовий збір у сумі 640 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 3936 грн. Загальна сума стягнення судових витрат з ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області складає 4576 грн. (640 грн. + 3936 грн.).

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, ч.1 ст.139, ч.9 ст.205, ст.ст. 241-246, п.15.5 ч.1 розділу VII КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (65111, АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2) до Головного управління ДФС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, ), Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області (65025, м. Одеса, вул. Академіка Заболотного, 38-А, ) - задовольнити повністю.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області №279-17 від 22.06.2015 року.

Скасувати податкову вимогу Головного управління ДФС в Одеській області №163-17 від 31.01.2017 року.

Скасувати рішення в.о. заступника начальника ГУ ДФС в Одеській області від 09.02.2017 року №226/П/15-32-17-02-06 про опис майна у податкову заставу та акт опису майна №15 від 07.07.2017 року.

Стягнути судові витрати в розмірі 9152 грн. (дев'ять тисяч сто п'ятдесят дві гривні) з Головного управління ДФС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (65111, АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2).

Стягнути судові витрати в розмірі 4576 грн. (чотири тисячі п'ятсот сімдесят шість гривень) з Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області (65025, м. Одеса, вул. Академіка Заболотного, 38-А, ) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (65111, АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Андрухів

.