Справа № 802/231/18-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 квітня 2018 р. Справа № 802/231/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (вх. № 5706 відж 14.02.2018), просив:

- визнати протиправною та скасувати викладену в листі 49/0-4846/6-17 від 05.07.2017 відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га із земель резервного фонду Ольгопільської сілької ради Чечельницького району Вінницької області, що знаходиться за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га із земель резервного фонду Ольгопільської сільської ради Чечельницього району Вінницької області, що знаходиться за межами населеного пункту, згідно викопіювання.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24.01.2017 у справі № 802/30/17-а зобов'язано ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га із земель резервного фонду Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, що знаходиться за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства.

Натомість, листом №49/0-4846/6-17 від 05.07.2017 відповідач повідомив, що земельна ділянка кадастровий номер :04:000:0357, яку має намір отримати позивач у власність, включена до переліку земельних ділянок с/г призначення державної власності, право оренди на яку може бути реалізовано на земельних торгах і тому Головне управління не може надати дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Позивач вважає таку відмову відповідача протиправною з огляду на те, що ч. 7 ст. 118 ЗК України не передбачає таку підставу для відмови; наказ про включення земельної ділянки до переліку таких, які можуть бути виставлені на земельні торги, був виданий після набрання законної сили рішенням суду у справі № 802/30/17-а; частина третя статті 134 ЗК України забороняє виставляти на земельні торги земельні ділянки щодо яких розпочата процедура передачі земельної ділянки відповідно до статті 121 цього Кодексу.

В зв'язку з чим, позивач завернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 21.02.2018 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 05.03.2018 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача щодо об'єднання в одне позовне провадження позовних заяв ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4, ОСОБА_5

Ухвалою від 13.03.2018 задоволено клопотання представника позивача та постановлено подальший розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін у судовому засідання.

Позивач в судове засідання не з'явився. Разом з тим через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, натомість подав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Свою позицію щодо адміністративного позову відповідач виклав в поданому через канцелярію суду відзиві на позовну заяву (вх. № 9573 від 14.03.2018). Так, відзиві відповідач покликався на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, в зв'язку з чим просив в задоволенні позовних вимог відмовити. На підтвердження своєї позиції зазначив, що Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькі області від 21.06.2017 року №101 земельну ділянку, на частину якої претендує позивач, було включено до переліку таких, права оренди на які можуть бути реалізовано на земельних торгах. Частина третя статті 136 ЗК України визначає, що земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів. Таким чином, на переконання відповідача, положення ЗК України містять пряму заборону на відчуження земельних ділянок, включених до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги. Стосовно позовної вимоги зобов'язати надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, на думку відповідача є втручанням в дискреційні повноваження ГУ Держгеокадастру у Вінницькі області.

Частиною 9 ст. 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи те, що від представників сторін надійшли клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження та немає необхідності заслухати свідка чи експерта у справі, суд, відповідно до вказаної частини 9 статті 205 КАС України, прийняв рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову, з огляду на наступне.

Частина друга статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. "а" ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району.

За частинами 1, 2 статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Судом встановлено, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24.01.2017, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10.052017, в адміністративній справі № 802/30/17-а, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною відмову ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області у наданні йому дозволу на розробку проекту землеустрою та зобов'язано ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею два гектари із земель резервного фонду Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, що знаходяться за межами населеного пункту, з урахуванням висновків суду.

В свою чергу, 21.06.2017 року ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області видано наказ № 101 "Про внесення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності до переліку права оренди на які можу бути реалізовано на земельних торгах".

Згідно додатку до вказаного наказу, за номером 10 включена земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0357.

ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, в листом № 49/0-4846/6-17 від 05.07.2017 відмовило у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га із земель резервного фонду Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, що знаходиться за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства, з посиланням на частину 3 статті 136 ЗК України, в зв'язку із включенням земельної ділянки кадастровий номер :04:000:0357 до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності до переліку права оренди на які можу бути реалізовано на земельних торгах.

Визначаючись щодо обґрунтованості підстав відмови позивачам у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою суд виходить з наступного.

Статтею 13 Конституції України закріплено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Стаття 14 Конституції України визначає, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Так, як вже раніше вказувалось стаття 121 ЗК України повторює, закріплене Конституцією України, право кожного громадянина України отримати безоплатно земельну ділянку із земель державної або комунальної власності, в межах, порядку та за умов визначених законом.

Стаття 118 ЗК України визначає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Частина сьома цієї статті говорить, що підставою відмови у наданні такого дозволу (дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки) може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно частини третьої статті 136 ЗК України, на яку послався відповідач, як підставу для відмови у наданні дозволу, земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

На переконання суду, наведені відповідачем підстави для відмови у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не узгоджуються з наведеним переліком підстав в частині 7 статті 118 ЗК України, з огляду на наступне.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. (частина дев'ята статті 118 Земельного кодексу України).

Згідно зі статтею 186-1 Земельного кодексу, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин (частина перша). Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту (частина четверта). Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (частина п'ята).

Частиною шостою наведеної статті передбачено, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Частиною десятою статті 118 Земельного кодексу України закріплено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень.

Тобто, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Таким чином, обмеження встановлені статтею 136 ЗК України не розповсюджуються на правовідносини щодо отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки, хоча даний етап і є передумовою для отримання у власність земельної ділянки, проте саме рішення про надання дозволу не є рішенням про передачу у власність, а тому ототожнення відповідачем цієї процедури із поняттям "відчуження земельної ділянки" є помилковим.

Крім того, слід наголосити, що результатом проведення земельних торгів, відповідно до статей 136-139 ЗК України не обов'язково є реалізація права на певну земельну ділянку. Відповідно до частини третьої статті 138 ЗК України, земельні торги можуть бути скасовані або визнані такими, що не відбулися, чи їх результати можуть бути анульовані, а тому безпідставним є посилання відповідача про невиправданість затрат позивачів по розробленню проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка включена до переліку право оренди на яку може бути реалізовано на земельних торгах.

З огляду на що, рішення відповідача, оформлені як відмови у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, не узгоджується з критеріями правомірності, які пред'являються до рішень суб'єктів владних повноважень та закріплені статтею 2 КАС України, а тому адміністративній позови ОСОБА_1 в цій частині підлягає задоволенню.

Враховуючи протиправність рішення, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, відповідно до статті частини третьої статті 245 КАС України, суд вважає за необхідне, з метою відновлення права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Формулюючи таким чином рішення зобов'язального характеру, суд виходив з наступного.

Згідно матеріалів справи, відповідач двічі відмовляв позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, з тих чи інших підстав, які (рішення про відмову), в першому випадку було визнано протиправним, за наслідком судового оскарження в справі № 802/30/17-а, в другому - в даній адміністративній справі.

Слід наголосити, що відповідач, достеменно володіючи інформацією про існування судового рішення апеляційного суду від 10.05.2017, ухваленого на користь ОСОБА_1. щодо земельної ділянки кадастровий номер :04:000:0357, в справі № 802/30/17-а, не вирішуючи питання про надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, 21.06.2017 року приймає наказ № 101 "Про внесення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності до переліку права оренди на які можу бути реалізовано на земельних торгах", на який в подальшому посилається відповідач, обґрунтовуючи оскаржвану в даній справі відмову.

Вказані обставини переконливо свідчать про систематичність порушень прав позивача з боку відповідача; свідоме самоусунення відповідача від сприяння позивачу у реалізації його конституційного права на володіння землею.

Посилання відповідача ж щодо втручання в його дискреційні повноваження в даній справі є безпідставними.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, надаючи правову оцінку належності способу захисту прав позивачів, зважаючи й на його ефективність з точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи правовідносини, що склались між сторонами, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача прийняти рішення про надання дозволів.

Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак, адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, враховуючи, що позов задоволено в повному обсязі судові витрати понесені позивачем у даній справі підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративні позови задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, викладену в листі № 49/0-4846/6-17 від 05.07.2017, у наданні дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га із земель резервного фонду Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області, що знаходиться за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га із земель резервного фонду Ольгопільської сільської ради Чечельницього району Вінницької області, що знаходиться за межами населеного пункту, згідно викопіювання.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (вул. Набережна, 44-а, с. Тартак, Чечельницький район, Вінницька область, 24805, ідент. номер НОМЕР_1) сплачений при звернені до суду судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області ( вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027, ) у розмірі 1409, 60 грн. ( одна тисяча чотириста дев'ять гривень шістдесят копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 (вул. Набережна, 44-а, с. Тартак, Чечельницький район, Вінницька область, 24805, ідент. номер НОМЕР_1).

Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027, ).

Повний текст судового рішення складено 20.04.2018 року.

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна