Справа № 826/18524/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 квітня 2018 року № 826/18524/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Правління Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Правління Пенсійного фонду України про зобов'язання визначити уповноважене територіальне управління Пенсійного фонду України та надати вказівку прийняти від позивача документи для призначення та виплати пенсії за віком в Державі Ізраїль з 108.09.2003.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.12.2016 №826/18524/16 позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачеві через те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва про повернення позовної заяви від 16.12.2016.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва про повернення позовної заяви від 01.12.2016 № 826/18524/16 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 08 листопада 2017 року провадження у справі №826/18524/16 відкрито, призначено дату судового розгляду.

Обгрунтовуючи підстави звернення до суду, ОСОБА_1 зазначає, що Правління Пенсійного фонду України в порушення норм Закону України «Про звернення громадян» не надало відповіді на заяву позивача в частині визначення уповноваженого територіального органу Пенсійного фонду України для призначення позивачу пенсії за віком, як особі яка проживає в Державі Ізраїль.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, з яких вбачається, що заява щодо призначення пенсії за віком подається до територіального органу Пенсійного фонду України. Крім того, відповідач вказує, що Правління Пенсійного фонду України не наділено повноваженнями давати вказівки територіальним органам Пенсійного фонду України щодо призначення пенсії.

Суд звертає увагу на те, що в адміністративному позові ОСОБА_1 міститься вимога щодо розгляду справи без її участі.

Відтак, в судовому засіданні, відповідно до ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 звернулась до Правління Пенсійного фонду України з заявою від 12.09. 2016 про затвердження відповідно до Закону та Конституції України внести та затвердити зміни у «Порядок подачі та оформлення документів для призначення пенсії», що буде забезпечувати документальне оформлення та реальну виплату пенсії всім українським пенсіонерам, які проживають за межами України; у зв'язку із відсутністю в Ізраїлі територіального органу Пенсійного фонду України направити заяву позивача в уповноважений територіальний орган Пенсійного фонду України та зобов'язати прийняти документи позивача для призначення та виплати за межі України пенсії за віком, пенсію направляти за вказаною у заяві адресою, в разі необхідності надати додаткові документи повідомити про це позивача.

Листом від22.09.2016 №11164/У-11 відповідач повідомив позивача, що рішення щодо призначення пенсії приймається відповідним територіальним органом Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації) заявника за наданою заявою встановленої форми разом з документами, необхідним для призначення пенсії (про стаж, заробіток, тощо).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пункт 6 статті 92 Конституції України встановлює, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування регулюються Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Частиною 3 статті 4 вказаного Закону передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

У той же час, стаття 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" регламентує, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Окрім того, Законом визначається, зокрема, коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009, покладено безпосередньо на Верховну раду України обов'язок щодо приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

З огляду на викладене позов в частині зобов'язання Правління Пенсійного фонду України негайно внести та затвердити зміни в "Порядок подачі та оформлення документів для призначення пенсії" є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Відносно позовних вимог щодо зобов'язання відповідача визначити уповноважене територіальне управління ПФ України та дати останньому вказівку нарахувати та виплатити позивачу пенсію за віком у Державу Ізраїль, суд зазначає наступне.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV.

Пункт 2 частини першої статті 49 "Припинення та поновлення виплати пенсії" даного Закону передбачає, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Друге речення статті 51 "Виплата пенсії у разі виїзду за кордон" цього ж Закону - під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Вказані положення Закону, визнані неконституційними, стосуються виключно питання припинення виплати раніше призначеної на території України пенсії і жодним чином не регулюють питання призначення пенсії жодній з категорій пенсіонерів.

Мотивувальна частина рішення також не містить будь-яких висновків щодо питань призначення пенсії.

Отже, правовідносини, що виникли у зв'язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009, жодним чином не стосуються позивача, якій станом на час звернення до суду та прийняття рішення у адміністративній справі пенсія згідно законодавства України не призначалася і не виплачувалася.

Доказів на спростування викладеного позивачем не надано.

Згідно преамбули Закону України "Про пенсійне забезпечення" цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами (ст. 1 вказаного Закону).

Громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання (стаття 92 вказаного закону).

Вищевказані положення законодавства України є чинними, неконституційними не визнавалися.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 08.09.2003 року виїхала на постійне проживання до Держави Ізраїль.

В даному випадку, між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль.

Враховуючи, що позивачу пенсія на території України не призначалась та не виплачувалась, оскільки , між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль, отже суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Згідно частини 4, 5 ст. 77 КАС України суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Вимогами ст. 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77,139, 143, 243-246, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити з задоволенні позовних вимог.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Келеберда