Справа № 308/272/18
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2018-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 рокуЛьвів№ 876/2173/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І.
суддя Сапіга В.П.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 січня 2018 року у справі № 308/272/18 за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання іноземця,

В С Т А Н О В И В:

15 січня 2018 року військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України звернулась в суд з адміністративним позовом до громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просила затримати відповідача з метою забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 січня 2018 року адміністративний позов військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України задоволено, затримано громадянку Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції, всупереч нормам Загальної декларації прав людини та Міжнародного пакту про громадянській і політичні права застосував безпідставне та необґрунтоване затримання щодо відповідача.
Відтак, відповідач просить вимоги апеляційної скарги задовольнити у повному обсязі.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання на розгляд справи не з`явились. Водночас, відсутність сторін у справі, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до норми ст.205 цього Кодексу.
Згідно ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що 11 січня 2018 року громадянка Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , в складі групи особі перетнула державний кордон України та Словацької Республіки поза пунктами пропуску, в районі прикордонного знаку №327, що знаходиться на ділянці відповідальності ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_3 », та була затримана представниками прикордонної поліції Словацької Республіки. На підставі ст. 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію 12 січня 2018 року, в пункті пропуску «Павлово» Чопського прикордонного загону, громадянку Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 передано на територію України під час проведення прикордонно-представницької зустрічі.
Надалі позивач звернувся в суд з позовом про затримання іноземця з метою забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Задовольняючи вимоги адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) не має законних підстав для перебування на території України та існує ризик перешкоджання проведенню процедури її реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, оскільки в останнього відсутні документи, що дають право на виїзд з України.
Колегія суддів апеляційного адміністративного суду погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 7 ст. 6 КАС України встановлено, що іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист в адміністративних справах, що і громадяни України.
Відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
З матеріалів справи колегіє суддів з`ясовано, що у відповідача були відсутні будь-які документи, які б посвідчували її особу, чи підтверджували законність перебування останньої на території України. Поряд з цим, у відповідача коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги та не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, відповідач, згідно відібраних пояснень, мала намір мігрувати в країни Європейського Союзу для пошуку кращих умов життя, а Україну розглядає як транзитну країну для подальшого незаконного потрапляння до країн західної Європи.
Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін та наявними у справі письмовими доказами, зокрема: копією протоколу про адміністративне затримання від 12 січня 2018 року; протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 12 січня 2018року; даними акту приймання-передавання особи від 12 січня 2018 року.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обгрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, перешкоджатиме проведенню процедури реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.
Водночас, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях у справах «Вітольд Літва проти Польщі» від 04 квітня 2000 року та «Рахімі проти Греції» від 05 квітня 2011 року зазначив, що затримання особи є таким серйозним запобіжним заходом, застосування якого є виправданим лише в ситуації, коли інші, менш жорсткі заходи, були розглянуті і визнані недостатніми для захисту індивідуальних чи суспільних інтересів, що могли б виправдати утримання особи під вартою. Позбавлення свободи повинно не тільки здійснюватись у відповідності до національного законодавства, але й повинно бути необхідним в конкретних обставинах.
Разом з тим, у п. 113 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» заява № 22414/93, зазначено, що будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 п. 1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виправдано, тільки поки розглядається питання про висилку. Якщо ця процедура не здійснюється з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим відповідно до статті 5 п. 1 (f).
Вивчаючи матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що затримання іноземця у цьому випадку є виправданим заходом, з огляду на ті обставини, що відповідач, не маючи жодних документів, що дають право на перетин державного кордону не може у законний спосіб покинути територію України. Обґрунтованість такого заходу обумовлюється також і тим, що відповідач не володіє ані державною мовою, ані будь-якою іншою мовою спілкування, що поширена в межах України. Крім того, у відповідача відсутні будь-які кошти, а відтак така особа не здатна забезпечити себе житлом, харчуванням, можливістю пересування територією країни, а також користуватись у законний спосіб її транспортною мережею. Суд вважає, що перебування іноземця без засобів існування та можливості комунікування у незнайомому для нього середовищі може становити загрозу для його безпеки. Відтак, для усунення усіх негативних факторів та з метою забезпечення мінімальних та належних умов перебування іноземця, що без законних на те підстав перебуває на території країни, а також для забезпечення виконання процедури реадмісії та пов`язаних з нею формальностей, держава цілком обґрунтовано та виправдано, у цьому випадку, може застосувати такий захід як затримання іноземця.
Водночас, вивчаючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить висновку про їх не обгрунтованість, з огляду на те, що вони стосуються примусового повернення іноземця, однак предметом спору у цій справі є затримання іноземця. Представником відповідача не наведено жодного суттєвого доводу, який би спростовував висновки суду першої інстанції та доводив відсутність підстав для застосування затримання.
Покликання відповідача на те, що затримання не може бути застосоване з врахуванням норм Угоду між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам про реадмісію громадян обох держав від 25 вересня 2007 року, суд вважає суперечливим, оскільки дана Угода не передбачає необхідності прийняття судом рішення саме про видворення щодо громадян Соціалістичної Республіки В`єтнам, однак вона не позбавляє права національні органи клопотати про застування затримання іноземця для забезпечення такої реадмісії, в порядку встановленому Угодою.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому оскаржене судове рішення слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.242, 243, 268, 286, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 січня 2018 року у справі № 308/272/18 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
В. П. Сапіга