Справа № 826/10785/17
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Смолій І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року Справа № 826/10785/17

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Лічевецького І.О., Мельничука В.П.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника відповідача Кухаревської Н.О.,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року у справі:

за позовом ОСОБА_3

до Головного управління Національної поліції у м. Києві

про визнання протиправним та скасування наказу,

зобов'язання вчинити дії і стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в м. Києві (далі - відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування наказу ГУ НП у м. Києві від 27.07.2017 р. № 786 о/с в частині щодо призначення ОСОБА_3 на посаду старшого слідчого слідчого відділення відділу поліції № 4 (з обслуговуванням житлового масиву «Березняки») Дніпровського управління поліції з посадовим окладом 2600,00 грн. та звільнення з посади старшого слідчого управління Нацполіції у м. Києві;

- поновлення на посаді старшого слідчого управління Нацполіції у м. Києві, передбаченій штатом, що затверджений наказом Нацполіції від 24.02.2016 р. № 164 дск, з 27.07.2017р.;

- стягнення (зобов'язання нарахувати та виплатити) різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи з 27.07.2017 р. по день виконання судового рішення;

- стягнення на користь позивача відшкодування моральної школи у розмірі 153697,50 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року адміністративний позов було задоволено, а саме:

- визнано протиправним та скасовано наказ ГУ НП у м. Києві від 27.07.2017 р. № 786 о/с в частині призначення позивача на посаду старшого слідчого слідчого відділення відділу поліції № 4 (з обслуговуванням житлового масиву «Березняки») Дніпровського управління поліції з посадовим окладом 2600,00 грн. та звільнення з посади старшого слідчого управління ГУ НП у м. Києві;

- поновлено позивача на штатній посаді старшого слідчого управління ГУ НП у м. Києві, передбаченій штатом, що затверджений наказом Нацполіції від 24.02.2016 р. № 164 дск, з 27.07.2017р.;

- стягнуто (зобов'язано нарахувати та виплатити) різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи з 27.07.2017 р. по день виконання судового рішення.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що позивача було попереджено про скорочення штату, запропоновано інші рівнозначні посади та в наступному переведено на іншу рівнозначну посаду, виходячи зі службової необхідності.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до ст. 308 КАС України, повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова суду - зміні з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач проходила службу в ГУ НП у м. Києві на посаді старшого слідчого слідчого управління.

Наказом ГУ НП у м. Києві від 17.05.2016 р. № 457 о/с позивача було звільнено з посади старшого слідчого слідчого управління ГУ НП у м. Києві та призначено на посаду старшого слідчого відділення відділу поліції № 1 (з обслуговування житлового масиву «Лісовий», селища Биківня та військового містечка № 16) Деснянського управління поліції.

Зазначений наказ позивачем було оскаржено до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.04.2017 р. у справі № 826/9400/16, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2017 р., було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, начальника голови Національної поліції України - начальника Головного управління Національної поліції у м.Києві підполковника поліції Крищенка Андрія Євгенійовича про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В частині поновлення на роботі рішення суду звернуто до негайного виконання.

26.05.2017 р. ГУ НП у м. Києві видано наказ № 501 о/с «Щодо особового складу», відповідно до якого ОСОБА_3 поновлено на посаді.

27.07.2017 р. наказом ГУ НП у м. Києві № 786о/с «Щодо особового складу» ОСОБА_3 звільнено з посади старшого слідчого слідчого управління та призначено на посаду старшого слідчого слідчого відділення відділу поліції №4 (з обслуговування житлового масиву «Березняки»).

Підставою для прийняття такого наказу у ньому зазначено п. 2 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію» (для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби) та доповідну записку тимчасово виконуючого обов'язки начальника слідчого управління полковника поліції Соловйова Е.П. від 26.07.2017 р.

Вважаючи зазначений наказ протиправним, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено законодавчо визначений порядок переміщення працівника на іншу посаду, що обумовлює протиправність спірного наказу та необхідність його скасування, поновлення позивача на займаній посаді та стягнення на її користь різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Відмовляючи в решті позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено та жодними належними доказами не підтверджено і судом не встановлено обставин завдання їй моральної шкоди.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, однак вважає, що суд при вирішенні позовних вимог в частині щодо стягнення різниці заробітку повинен був визначити конкретну суму, на яку позивач має право, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), «Про державну службу» від 10.12.2015 р. № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), постановою КМУ від 11.11.2015 р. № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У ч. 1 ст. 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону № 580-VIII систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.

Пунктом 8 частини 10 статті 62 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейський може бути переміщений по службі залежно від результатів виконання покладених на нього обов'язків та своїх професійних, особистих якостей.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону № 580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

У п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону № 580-VIII визначено, що переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби. Переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Закон № 580-VIII, який є спеціальним у спірних правовідносинах, не містить визначення поняття «рівнозначна посада».

Водночас у ч. 1 ст. 59 Закону № 580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру.

У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону № 889-VIII рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 51 Закону № 889-VIII посади державної служби з метою встановлення розмірів посадових окладів поділяються на такі групи оплати праці: до групи 1 належать посади керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 2 належать посади перших заступників керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 3 належать посади заступників керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 4 належать посади керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 5 належать посади заступників керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 6 належать посади керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів державних органів, їх заступників і прирівняні до них посади.

З метою встановлення розмірів посадових окладів державні органи поділяються за юрисдикцією, яка поширюється: 1) на всю територію України; 2) на територію однієї або кількох областей, міста Києва або Севастополя; 3) на територію одного або кількох районів, міст обласного значення.

У свою чергу, відповідно до Постанови № 988 розмір посадового окладу старшого слідчого в ГУ поліції в м.Києві складає 2700,00 грн. (додаток № 4 «Схема посадових окладів поліцейського апарату головних управлінь Національної поліції»), в той час, як розмір окладу старшого слідчого в поліцейському управлінні складає 2600,00 грн. (додаток № 7 «Схема посадових окладів поліцейського апарату головних управлінь Національної поліції»).

У Законі № 580-VIII передбачено можливість переміщення поліцейського по службі залежно від результатів виконання покладених на нього обов'язків та своїх професійних, особистих якостей (п. 8 ч. 10 ст. 62 Закону).

Крім того, положеннями Закону № 580-VIII визначені й інші умови, які мають бути дотримані про здійсненні переміщення працівника на підставі приписів п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону № 580-VIII.

Відповідно до п. 8 ч. 10 ст. 62 Закону № 580-VIII поліцейський може бути переміщений по службі залежно від результатів виконання покладених на нього обов'язків та своїх професійних, особистих якостей.

Частиною 9 статті 65 Закону № 580-VIII визначено, що переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

Відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

У ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, спеціальним законодавством, яке визначає порядок проходження служби в поліції, передбачено можливість переміщення та переведення працівника на іншу посаду, зокрема залежно від результатів виконання покладених на нього обов'язків та його професійних, особистих якостей.

Разом з тим, спеціальним законодавством, у тому числі Законом № 580-VIII, не визначено та не розмежовано поняття «переміщення» та «переведення» на іншу посаду.

Водночас, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі, то підлягає застосуванню загальне трудове законодавство.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 р. по справі № 21-8а15.

При цьому, з норм КЗпП України вбачається, що переведення працівника на іншу посаду потребує його згоди.

Виходячи з викладеного, колегія суддів звертає увагу на те, що підставою для звільнення позивача із займаної нею посади та призначення на іншу посаду в оскаржуваному наказі ГУ НП у м. Києві зазначено п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону № 580-VIII, тобто переміщення на рівнозначну посаду для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби.

Однак, судова колегія встановила, що позивача було звільнено з посади ст. слідчого структурного підрозділу НП України, юрисдикція якого поширюється на все місто Київ, та за якою її посадовий оклад на той час було встановлено у розмірі 2700,00 грн., та призначено на посаду ст. слідчого СВ ВП структурного підрозділу НП України, юрисдикція якого поширюється лише на окремий район м. Києва, та за якою її посадовий оклад становить 2600,00 грн., що відповідно до вищевикладеного законодавчого підходу виключає достатні та необхідні правові підстави вважати вказані посади рівнозначними.

При цьому, доводи апелянта щодо рівнозначності таких посад є голослівними та не підтверджуються жодними належними і допустимими у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказами.

Крім того, як було правильно встановлено судом першої інстанції, Законом № 580-VIII визначені й інші умови, які мають бути дотримані про здійсненні переміщення працівника на підставі приписів п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону № 580-VIII, а саме: враховані результати виконання покладених на працівника обов'язків та його професійні, особисті якості, але ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували, що вказані критерії враховувалися при вирішенні питання щодо переміщення позивача на іншу посаду.

У контексті даного питання колегія суддів звертає увагу й на те, що відповідачем також не доведено, яким чином переміщення позивача призвело або повинно було призвести до більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, що є визначальною кваліфікуючою ознакою для застосування п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону № 580-VIII, а також не обґрунтовано, що в даному випадку дійсно мало місце саме переміщення позивача, а не фактичне переведення, з урахуванням наведеного вище загального нормативного підходу до розмежування таких понять.

Таким чином, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо протиправності прийняття відповідачем наказу від 27.07.2017 р. № 786 о/с в частині призначення позивача на посаду ст. слідчого СВ ВП № 4 (з обслуговуванням житлового масиву «Березняки») Дніпровського УП та звільнення з посади ст. слідчого управління ГУ НП у м. Києві, необхідності скасування зазначеного наказу та поновлення позивача на займаній посаді зі стягненням на її користь різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, яким при вирішення зазначених позовних вимог було повно та правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що обумовлює наявність правових підстав для залишення оскаржуваної постанови суду в цій частині без змін.

Разом з тим, перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах вимог апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що при задоволенні позову в частині щодо стягнення на користь позивача різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, судом не було визначено чіткої суми, яка підлягає стягненню та, як вбачається з аналізу ч. 2 ст. 235 КЗпП України, підлягає визначенню судом.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що за період з дати звільнення позивача з посади ст. слідчого управління ГУ НП у м. Києві та призначення на посаду ст. слідчого СВ Дніпровського УП по день поновлення на посаді (13.12.2017 р. - дата рішення суду першої інстанції) різниця у заробітній платі склала: 55192,11 грн. - 52426,51 грн. = 2765,60 грн. (дві тисячі сімсот шістдесят п'ять гривень та шістдесят копійок) і саме така сума підлягає стягненню на її користь.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині підлягає зміні згідно зі ст. 317 КАС України.

Також колегія суддів зазначає, що апелянт просить скасувати все рішення суду першої інстанції, але при цьому у мотивувальній частині своєї апеляційної скарги зазначає про те, що він погоджується з таким рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, тому у відповідності до ст. 308 КАС України та з урахуванням обставин справи, суд апеляційної інстанції залишає в цій частині рішення без змін, відповідно до ст. 316 КАС України.

Отже, апеляційна скарга Головного управління Національної поліції в м. Києві підлягає задоволенню частково, постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення на користь позивача різниці в заробітній платі - зміні шляхом визначення чіткої суми, а в іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в м. Києві - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року в частині стягнення на користь ОСОБА_3 різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи з 27.07.2017 р. по день виконання судового рішення - змінити, визначивши чітку суму, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_3, у розмірі 2765,60 грн. (дві тисячі сімсот шістдесят п'ять гривень та шістдесят копійок) та період стягнення: з 27.07.2017 р. по 13.12.2017 р.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України, виготовлено 18 квітня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: