Справа № 818/1825/17
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2018-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 р. м. ХарківСправа № 818/1825/17
Харківський апеляційний адміністративний суд

у складі колегії:

головуючого судді: П'янової Я.В.

суддів: Зеленського В.В. , Бондара В.О.

за участю секретаря судового засідання Струкової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.12.2017 (головуючий суддя Н.В. Савицька, м. Суми, повний текст складено 26.12.17 р.) по справі № 818/1825/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного територіального управління юстиції у Сумській області

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернулась до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Сумській області (далі - відповідач, ГТУЮ у Сумській області), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати протиправною невиплату відповідачем їй при звільненні компенсації за щорічну додаткову відпустку та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП України, в сумі 287,50 грн., без утримання податків та загальнообов'язкових платежів.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20.12.2017 р. адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Зобов'язано Головне територіальне управління юстиції у Сумській області (40003, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 28, ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (40034, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) середній заробіток за один день затримки розрахунку при звільненні у сумі 357 (триста п'ятдесят сім ) грн. 15 коп., з утриманням податків та загальнообов'язкових платежів.

У задоволенні решти позову - відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.12.2017 року в зазначеній частині та прийняти нове, яким визнати протиправною невиплату позивачу при звільненні компенсації щорічної відпустки. В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що Закон України "Про відпустки" не вимагає подання відповідно заяви чи іншого документа від працівника для виплати компенсації, а тому висновки суду першої інстанції про те, що позивачу при звільненні була видана відповідна довідка та ОСОБА_1 не ставила питання про виплату компенсації, а повинна була вирішувати це питання за новим місцем роботи, не відповідають вимогам Закону. Бажання про переведення невикористаної відпустки на нове місце роботи позивач не виявляла.

Також, посилання суду першої інстанції на те, що позивач звернулась до Головного територіального управління у Сумській області із заявою про виплату компенсації за 09 днів щорічної додаткової відпустки лише 10.11.2017 р. (третій день після звільнення), на думку ОСОБА_1, є необґрунтованими, оскільки в судовому засіданні остання зазначала про те, що вже 07.11.2017 р. (на наступний день після звільнення) розмовляла з заступником начальника відділу персоналу ГТУЮ у Сумській області з приводу даного питання у телефонному режимі, бажаючи вирішити це питання мирним шляхом. Вказаний факт судом не досліджено та не вказано в рішенні.

Щодо посилань суду першої інстанції на виплату при звільненні компенсації за 09 календарних днів щорічної додаткової відпустки відповідно до платіжного доручення після звернення позивача до Головного територіального управління у Сумській області, ОСОБА_1 зазначає, що ця компенсація була виплачена не після звернення, а майже через місяць, після отримання ухвали про порушення провадження адміністративної справи.

Крім того, задоволення вимоги щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, і в той же час відмова у задоволенні вимоги в частині визнання протиправною невиплату при звільненні компенсації є такими, що суперечать одне одному.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу посилається на її необґрунтованість, вважає скаргу такою, що суперечить нормам чинного законодавства України, та не підлягає задоволенню, оскільки Головне територіальне управління у Сумській області своїми діями виконало всі вимоги законодавства, яке регулює питання припинення трудових відносин та кінцевого розрахунку з працівником, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у визнанні дій протиправними є правомірним. Зазначена позиція викладена відповідачем і в додатку до відзиву.

Представник відповідача надав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

На відзив відповідача ОСОБА_1 надала відповідь, в якій зазначає, що Довідка № 08-08/734 від 06.11.2017 р., на яку посилається відповідач, не є доказом виявлення будь-якого її бажання, перш за все, внаслідок того, що вона видана роботодавцем (ГТУЮ), а не виготовлена позивачем (працівником), по-друге, вона лише підтверджує факт отриманих та не отриманих нею грошових виплат.

Також, позивач заперечує той факт, що Головне територіальне управління у Сумській області 06.11.2017 р. зверталось до Головного управління ДФС у Сумській області з проханням надати реквізити для перерахування коштів за невикористану відпустку, даний лист до Головного управління ДФС у Сумській області ніколи не надходив та в матеріалах справи відсутні будь-які докази його надсилання.

Крім того, заява про звільнення в порядку переведення була написана ОСОБА_1 заздалегідь, відповідач мав достатньо часу для звернення до установи, до якої позивач перевелась, з метою отримання реквізитів, не чекаючи дати звільнення.

У відповіді позивач просить задовольнити апеляційну скаргу повністю та притягнути Головне територіальне управління юстиції у Сумській області до відповідальності, встановленої законом, за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання, призначеного на 17.04.2018 року, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що ОСОБА_1 06.11.2017 р. звільнилася, в порядку переведення, з ГТУЮ у Сумській області для подальшої роботи в Головному управлінні ДФС у Сумській області, відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією наказу від 01.11.2017 р. №1734/04 (а.с.7).

Вважаючи, що при звільненні ОСОБА_1 не була виплачена заробітна плата в повному обсязі, в порушення вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України, остання звернулась до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки остаточний, фактичний розрахунок був проведений із позивачем лише 07.12.2017 р. (дата зарахування коштів на платіжну картку, а.с. 22), вимога ОСОБА_1 про виплату їй середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку - 07.12.2017 р. включно є обґрунтованою.

В свою чергу, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною невиплату позивачу при звільненні компенсації за 09 днів щорічної додаткової відпустки, суд першої інстанції виходив з того, що на дату звільнення позивач не ставила питання про виплату їй компенсації за невикористану додаткову щорічну відпустку за 2017 рік, у зв'язку із чим їй була видана довідка про тривалість днів такої відпустки для пред'явлення до ГУ ДФС у Сумській області, куди вона була переведена на службу. Із заявою про виплату компенсації за 09 днів щорічної додаткової відпустки ОСОБА_1 звернулася лише 10.11.2017 р., яка була їй виплачена відповідно до платіжного доручення від 06.12.2017 р.

Колегія суддів апеляційної інстанції зауважує на те, що ані позивачем, ані відповідачем постанова суду в частині позовних вимог, які були задоволені, в апеляційному порядку оскаржена не була.

Згідно з ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статі 33 Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій (частини друга, дев'ята статті 33 Закону України "Про державну службу").

Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів та розгляду звітів про їх виконання, а також контролю за виконанням Державного бюджету України та місцевих бюджетів. Бюджет - це план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.

Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (частини друга, третя статті 22 Конституції України).

З огляду на стаж державної служби ОСОБА_1 (понад 13 років), який підтверджується копією трудової книжки, позивач має право на 9 календарних днів щорічної додаткової відпустки за 2017 рік.

В ході розгляду справи встановлено, що при звільненні 06.11.2017 р. ОСОБА_1 була видана довідка про те, що станом на вказану дату вона, зокрема, не використала додаткову щорічну відпустку за 2017 рік тривалістю 09 календарних днів за стаж державної служби понад 13 років (а.с.36).

За правилами ч. 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" та ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Частина 3 ст. 24 Закону України "Про відпустки" передбачає, що у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник.

Аналогічні положення містить ч. 3 ст. 83 КЗпП України.

На дату звільнення позивач не ставила питання про виплату їй компенсації за невикористану додаткову щорічну відпустку за 2017 рік, у зв'язку із чим їй була видана довідка про тривалість днів такої відпустки для пред'явлення до ГУ ДФС у Сумській області, куди вона була переведена на службу.

В свою чергу, позивач при звільненні не виявила бажання перерахувати компенсацію за невикористані нею дні щорічних відпусток на рахунок підприємства, на яке вона переводиться, з метою реалізації свого права на відпочинок, а тому з метою виконання вимог положень частини третьої статті 83 КЗпП та за умови відсутності належних реквізитів установи, куди перевелася позивачка, Головне територіальне управління юстиції у Сумській області 06.11.2017 року направило лист до Головного управління ДФС у Сумській області з проханням надати такі реквізити для перерахування коштів за невикористану відпустку, що підтверджується наданими представником відповідача до матеріалів справи копіями вказаного листа та витягом з реєстру вихідної кореспонденції.

Проте, 10.11.2017 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Головного територіального управління юстиції у Сумській області про виплату їй компенсації за 09 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що вона вже 07.11.2017 р. (на наступний день після звільнення) розмовляла з заступником начальника відділу персоналу ГТУЮ у Сумській області з приводу даного питання у телефонному режимі, не підтверджені жодними доказами.

З метою виплати компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2017 рік та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за період з 07 листопада по 06 грудня 2017 року включно, за 22 робочі дні Головним територіальним управлінням юстиції у Сумській області було підготовлено та направлено до Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області платіжне доручення від 06.12.2017 р. № 2486 на суму 8787,33 грн. (357,15 (середньоденний заробіток) х 22 (робочі дні затримки) = 7857,30 - 19,5% (податки) = 6325,13+(3058,64 (компенсація за невикористану відпустку) - 19,5% (податки) = 2462,20) = 8787,33 грн.

Платіжне доручення № 2486 було сплачено 07.12.2017 року.

Приймаючи до уваги зазначене, колегія суддів зауважує, що підстави визнавати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягала у невиплаті компенсації за 09 днів щорічної додаткової відпустки саме у день звільнення позивача - 06.11.2017 р., за встановлених обставин, відсутні, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

З огляду на викладене та враховуючи те, що жодних доказів в обґрунтування тверджень про введення суду в оману щодо фактичних обставин справи позивачем не надано, клопотання про притягнення до відповідальності відповідача задоволенню не підлягає.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що довідка № 08-08/734 від 06.11.2017 року містить фразу "Довідка видана для пред'явлення за місцем вимоги". Це означає, що вищевказана довідка видана працівнику з метою реалізації ним права на відпочинок на підприємстві, на яке працівник переводиться, адже частина третя статті 83 КЗпП і частина третя статті 24 Закону "Про відпустки" надає їм право при звільненні, в порядку переведення, вимагати перерахування компенсацій за невикористані ними дні щорічних відпусток на рахунок підприємства, на яке працівники переводяться. Ці суми будуть використовуватися на цьому останньому підприємстві при оплаті працівникам щорічних відпусток з урахуванням часу, відпрацьованого в рахунок відповідного робочого року на попередньому підприємстві.

Отже, твердження ОСОБА_1 про те, що довідка має лише інформаційний характер, є безпідставними.

Окрім того, довідка, в якій, за твердженням позивача "лише повідомляється про отриману матеріальну допомогу за 2017 рік, отриману грошову допомогу за 2017 рік та факт невикористання додаткової щорічної відпустки тривалістю 09 днів" не має інформаційної цінності, оскільки ця довідка не містить даних про виплачені грошові суми.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, доведено правомірність його дій щодо виплати позивачу при звільненні компенсації за щорічну додаткову відпустку.

Виходячи з вищезазначеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, 316, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.12.2017 по справі № 818/1825/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П'янова
Судді В.В. Зеленський В.О. Бондар
Повний текст постанови складено 23.04.2018.