Справа № 159/811/18
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2018-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 рокуЛьвів№ 876/2634/18

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Хобор Р.Б.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2018 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправними дії інспектора Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції рядового поліції ОСОБА_3, що полягають у винесенні постанови у справі про адміністративне правопорушення серії АР № 438163 від 11.02.2018, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.122 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі - КУпАП), визнати протиправною та скасувати вказану постанову.

Позов мотивований тим, що при прийнятті оспорюваної постанови відповідач позбавив його права на правову допомогу, не вирішив клопотання про відкладення розгляду справи. Крім того, постанова не містить відомостей щодо фіксації правопорушення, а інші докази при розгляді справи про адміністративне правопорушення відповідачем не досліджувалися.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27.02.2018 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що при його прийнятті судом неправильно були застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою його доводи про порушення відповідачем вимог Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015 (далі Інструкція) в частині не розяснення його прав та обовязків, відмові у задоволенні усного клопотання про відкладення розгляду справи з метою отримання кваліфікованої правової допомоги. Крім того, відповідачем не взято до уваги його незгоду у вчиненні правопорушення та не виявлено обставин, що виключають адміністративну відповідальність. Спірна постанова не містить відомостей щодо фіксації правопорушення, а інші докази його винуватості при розгляді справи відповідачем не досліджувались. Надані суду запис відеофіксації не містить відомостей про вчинення ним правопорушення, а лише фіксує факт його спілкування з поліцейським. Тому просить скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27.02.2018 та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, які підтримали апеляційну скаргу, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про часткове задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

Відповідач в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Відзив на апеляційну скаргу не подавав.

З урахуванням зазначеного вище та положень ч.2 ст.313 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає, що неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи.

Як убачається з матеріалів справи, постановою у справі про адміністративне правопорушення серії АР № 438163 від 11.02.2018, винесеною інспектором УПП у м. Києві рядовим ОСОБА_4, позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень.

Суть правопорушення за змістом спірної постанови полягала в тому, що позивач 11.02.2018 приблизно о 03 год 52 хв, керуючи транспортним засобом марки «Opel», державний номерний знак lsw 28128 у м. Ковелі по вул. Незалежності, 98, користувався засобами звязку тримаючи їх у руках, а саме розмовляв по мобільному телефону, чим порушив п.2.9 (д) Правил дорожнього руху України (далі - ПДР).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при перегляді наданого відповідачем відеозапису, позивач не заявив про огляд свого мобільного телефону на підтвердження своїх заперечень та фактично не висловлював будь-яких зауважень з приводу винесення відносно нього постанови. Крім того, суд взяв до уваги покази свідка ОСОБА_5, який разом з відповідачем здійснював патрулювання на службовому автомобілі та вважав такими, що не спростовують доводів відповідача покази свідка ОСОБА_6, який знаходився в автомобілі позивача.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Згідно ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють ПДР, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, якими передбачено, що особи, які їх порушують, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до підпункту «д» пункту 2.9 Розділу 2 ПДР, водієві забороняється під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв'язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

Відповідальність за порушення вказаного пункту ПДР передбачена ч.2 ст.122 КУпАП і розгляд справ даної категорії, згідно ст.222 цього Кодексу віднесено до компетенції органів Національної поліції.

У відповідності до КУпАП та з метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режим, наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015 була затверджена Інструкція, про яку згадується вище.

Пунктом четвертим Інструкції передбачено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

При цьому, слід зазначити, що згідно п.5 цієї Інструкції, поліцейський під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, зокрема, питання правильності складання матеріалів справи про адміністративне правопорушення та витребування необхідних додаткових матеріалів, які потрібні для вирішення справи, а також чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Аналогічне положення міститься у статті 278 КУпАП.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати, серед іншого, в тому числі чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як встановлено в ході апеляційного розгляду та вбачається з наявних матеріалів, відповідачем було надано суду в якості доказу вчинення позивачем правопорушення аудіовізуальний диск, на якому мітяться записи з місця розгляду субєктом владних повноважень адміністративної справи.

При цьому, такий запис містить лише інформацію про розмову поліцейського з позивачем при винесенні спірної постанови та не підтверджує факт розмови позивача по мобільному телефону в момент здійснення руху його автомобіля, оскільки відеозапис було розпочато після зупинки автомобіля.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою статті 77 цього Кодексу передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У відповідності до частини другої цієї статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як убачається з оскаржуваного судового рішення, в його основу покладено висновок про належність та достовірність як доказу показів свідка ОСОБА_5 і навпаки, не взято до уваги покази свідка ОСОБА_6, зазначивши при цьому, що останній, знаходячись на задньому пасажирському сидінні автомобіля позивача мав би бачити як позивач розмовляв по телефону під час руху автомобіля.

Проте, колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції невірними з огляду на наступне.

Згідно ч.3 ст.77 КАС України, докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Статтею 76 цього Кодексу визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У частині четвертій статті 9 цього ж Кодексу закріплено принцип офіційного зясування, за змістом якого суд вживає визначені законом заходи, необхідні для зясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції, беручи до уваги один доказ і відхиляючи інший, не зясував дійсних обставин справи, залишивши поза увагою обовязок відповідача стосовно доведення правомірності оспорюваного рішення, в тому числі, витребування необхідних додаткових матеріалів при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з метою правового захисту у разі оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин, колегія суддів дійшла висновку про протиправність оспорюваної постанови та наявності підстав для її скасування.

Разом з тим, згідно п.3 ч.3 ст.286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема скасувати рішення субєкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з метою повного захисту прав та інтересів позивача потрібно вийти за межі позовних вимог шляхом закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Щодо вимог позивача про визнання протиправними дій інспектора, то у задоволенні таких слід відмовити, виходячи з наступного.

Як зазначалось вище, обовязок щодо подання доказів покладено також і на позивача.

Протиправність дій відповідача, на думку позивача, полягала у порушення вимог Інструкції щодо не розяснення його прав та обовязків, а також не вирішення клопотань, в тому числі щодо забезпечення права на допомогу адвоката.

Проте, як убачається зі змісту спірної постанови, така містить застереження позивача лише про його незгоду з прийнятим відповідачем рішенням. При цьому, жодного зауваження стосовно інших порушень ним заявлено не було.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є : 1) неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність його висновків обставинам справи, через що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2018 року по справі № 159/811/18 скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та скасування рішення - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР № 438163 від 11 лютого 2018 року, а провадження по справі про адміністративне правопорушення - закрити.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя ОСОБА_7
судді ОСОБА_8
ОСОБА_9