Справа № 826/15501/16
Суддя: Лічевецький І.О.
Дата ухвалення: 2018-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Земляної Г.В., Мельничука В.П., при секретарі - Шевчук А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2018 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, Прокуратури м. Києва, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Конституційний суд України, Верховна Рада України, про визнання протиправною бездіяльність,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури м. Києва при реагуванні на повідомлення громадян про загрози національній безпеці України;

- визнати бездіяльність Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури м. Києва при перевірці повідомлень в яких повідомляється про нанесення шкоди державному бюджету України внаслідок виконання рішення Європейського суду прав людини у справі О.Ф.Волков проти України (заява №21722/11);

- встановити наявність або відсутність конфлікту інтересів у Генерального прокурора України при вирішенні питань, що стосуються питання щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення народними депутатами України кримінальних правопорушень, зокрема, щодо невиконання і перешкоджання виконанню народними депутатами України судових рішень - рішень Конституційного Суду України № 11-рп/1998; № 17-рп/2002 в умовах, коли сам Генеральний прокурор України перешкоджав виконанню рішень Конституційного Суду України, а його дружина ОСОБА_4 не виконувала рішення Конституційного Суду України №11-рп/1998; № 17-рп/2002;

- визнати незаконними і протиправними дії Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури м.Києва при посиланні та використання на нормативно-правові акти, які не пройшли реєстрації у Міністерстві юстиції України і які не опубліковані належним порядком при прийнятті, розгляді і вирішенні звернень громадян, у тому числі повідомлень громадян в яких повідомляється про вчинення посадовими особами органів державної влади України кримінальних правопорушень;

- визнати дискримінаційними дії Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури м.Києва по відношенню до громадян України, які не є народними депутатами України і, які не є суддями Конституційного Суду України.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що народні депутати не тільки порушують Конституцію України і закони України, не тільки порушують присягу народного депутата України, а ще й не виконують обов'язкові для виконання судові рішення - рішення Конституційного Суду України №11-рп/1998 від 07.07.1998 р., яким зобов'язано кожного народного депутата України голосувати особисто.

09 березня 2016 р. він звернувся з письмовою заявою до прокуратури м. Києва де повідомляв про вчинення народними депутатами і суддями Конституційного Суду України кримінальних правопорушень (невиконання рішень Конституційного Суду України №11-рп/1998; № 17-рп/2002; несанкціоноване втручання в роботу ЕВМ, службове підроблення, винесення завідомо неправосудного рішення).

У порушення нормативно-правових акті, які регулюють прийом та реєстрацію заяв, відповідь була підписана начальником невідомого відділу прокуратури м. Києва 22.03.2016 р., а відправлена ще пізніше. При цьому, не була повернута друга копія заяви до прокуратури.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про прокуратуру» накази Генерального прокурора України нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації в Міністерстві юстиції України. Водночас, наказ про затвердження Інструкції з діловодства в органах прокуратури не пройшов такої реєстрації.

Органи прокуратури не реагували і продовжують не реагувати, що Державному бюджету України, внаслідок дій народних депутатів України, суддів Конституційного Суду України нанесена шкода більше одного мільярда євро.

Генеральний прокурор України ОСОБА_5 до свого призначення був народним депутатом України та був присутнім у залі пленарних засідань, коли під час голосування за прийняття нормативно-правових актів народні депутати голосували за своїх відсутніх колег, і ніяк на це не реагував. Тобто, перешкоджав виконанню рішень Конституційного Суду України.

Також, дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_4 голосувала за 4 народних депутатів.

Перший заступник Генерального прокурора України також був народним депутатом України і теж перешкоджав виконанню рішень Конституційного Суду України.

Проте, жоден з відповідачів, у першу чергу Генеральний прокурор України, не звернувся за роз'ясненнями щодо наявності чи відсутності конфлікту інтересів до Національного агентства з питань запобігання корупції.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просив задовольнити позов.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зокрема, позивач посилається на те, що суд не захистив його законний інтерес, який полягає у тому, щоб закони, які приймає Верховна Рада України і які стосуються його прав і свобод, у подальшому не визнавались неконституційними.

З огляду на рішення Європейського суду з прав людини у справі Олександр Волков проти України ОСОБА_2 вважає, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва не відповідає критеріям законності та обґрунтованості.

У відзиві на апеляційну скаргу Конституційний Суд України звертає увагу на те, що позивач не надав жодного аргументу на підтвердження порушення його права чи законного інтересу відповідачами та третіми особами у сфері публічно-правових відносин, у тому числі Конституційним Судом України.

Верховна Рада України, у відзиві на апеляційну скаргу, наполягає на тому, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення з огляду на характер спірних правовідносин та відсутність порушеного права позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу Генеральна прокуратура України зазначає, що заява ОСОБА_2 була розглянута у встановленому порядку, а Інструкція з діловодства в органах прокуратури не підлягає реєстрації в Міністерстві юстиції України, оскільки не містить норм, що зачіпають права і інтереси громадян.

Позивачем також були направлені додаткові пояснення, у яких останній стверджує, що наведені у відзивах аргументи не відповідають рішенню Конституційного Суду України №11-рп/1998 згідно якому народний депутат зобов'язаний брати участь у прийнятті рішень Верховної Ради України шляхом голосування.

Перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Київський апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.03.2016 р. ОСОБА_2 звернувся до прокуратури м. Києва із заявою, де повідомляв про вчинення народними депутатами України і суддями Конституційного Суду України кримінальних правопорушень.

Так, у цій заяві зазначено, що: під час прийняття нормативно-правових актів народні депутати України не виконували і перешкоджали виконанню рішення Конституційного Суду України № 11-рп/1998 (голосували за відсутності більшості та картками відсутніх депутатів); керівництво Верховної Ради України проявило службову недбалість, яка призвела до невиконання рішення Конституційного Суду України № 11-рп/1998; на виконання рішення Європейського суду з прав людини ОСОБА_3 була виплачена з державного бюджету значна сума; не зважаючи на встановлені Європейським судом з прав людини факти, на сайті Верховної Ради України містяться відомості про те, що за звільнення судді ОСОБА_3 проголосували 247 депутатів; за наслідками розгляду конституційного подання 54 народних депутатів суддями Конституційного Суду України прийнято завідомо неправосудне рішення; голосуючи за відсутніх колег народні депутати допустили самоуправство, втручання в роботу електронно-обчислювальних машин та перешкоджали здійсненню виборчих прав.

Також, позивач просив: у відповідності до п. 3.11 Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої Наказом Генерального прокурора України № 3 від 15 січня 2013 року, повернути йому, разом з відповіддю другу копію його заяви «Про вчинення кримінальних правопорушень з боку посадових осіб органів державної влади України, про визнання потерпілим від вчинення злочинів з боку посадових осіб органів державної влади України»; негайно на протязі 24 годин, як це передбачено нормою ст. 214 КПК України та пп. 1 п .3.1 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого Наказом Генерального прокурора України №69 від 17 серпня 2012 року, надати письмову відповідь на його адресу, вклавши відповідь, разом з другою копією письмової Заяви «Про вчинення кримінальних правопорушень з боку посадових осіб органів державної влади України, про визнання потерпілим від вчинення злочинів з боку посадових осіб органів державної влади України» з відміткою про прийняття, вклавши їх у чистий конверт з непогашеними поштовими марками для відправки рекомендованого листа; у разі виникнення сумніву щодо підслідності даної справи просив врахувати норми ст.ст. 480,481 КПК України, Закону України «Про прокуратуру», з тим урахуванням, що виключно Генеральним прокурором України виноситься письмова підозра про вчинення злочину, скоєного народними депутатами України, суддями Конституційного Суду України; надати доручення місцевій прокуратурі за його місцем проживання допитати його з письмовим попередженням про відповідальність, передбачену ст. 383 КК України (надання завідомо неправдивого повідомлення про злочин); у разі сумнівів щодо достовірності повідомлення про злочин негайно притягти до кримінальної відповідальності ОСОБА_6, п'ятдесят чотири народних України, які підписали Конституційне подання, зареєстроване у Секретаріаті Конституційного Суду України 21.02.2011 р.за ознаками злочину, передбаченого ст.383 КК України, притягти суддів Європейського суду з прав людини за винесення завідомо неправосудного рішення по справі Олександр Волков проти України.

Листом № 15/1/3-2257-16 від 22.03.2016 р. за підписом начальника відділу ОСОБА_7 позивача повідомлено про те, що його заяву щодо можливого вчинення кримінальних правопорушень посадовими особами органів державної влади України та з інших питань розглянуто. Відповідно до частини 5 статті 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань вноситься короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела. За результатами розгляду встановлено, що зазначені у заяві відомості не містять достатніх даних, могли б свідчити про ознаки кримінального правопорушення, які охоплюються поняттям злочину, визначеним ст. 11 КК України. Враховуючи наведене відсутні обставини, які можуть бути підставою для внесення відомостей по даному факту до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Названим листом також роз'яснено ОСОБА_2 його право на оскарження, передбачене статтями 303-307 КПК України.

З огляду на вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури м. Києва при розгляді та перевірці його повідомлення громадян про загрози національній безпеці України та нанесення шкоди державному бюджету України, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 214 Кримінального процесуального кодексу України, у редакції що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов'язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

При цьому, порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування визначено Главою 26 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно ж до пункту 2 частини 2 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Таким чином, правомірність дії відповідачів під час перевірки повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення не може бути предметом спору у суді адміністративної юрисдикції.

Разом з тим, оскільки відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не були внесені за заявою позивача у зв'язку з відсутністю даних, могли б свідчити про ознаки кримінального правопорушення, а останньому була надана відповідь, суд вважає за можливе надати оцінку діям відповідачів з точки зору дотримання вимог Закону України «Про звернення громадян».

Спеціальним законом, який регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів та забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення є Закон України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (надалі за текстом - «Закон № 393/96-ВР»).

Згідно із частинами 1 та 2 ст. 7 Закону № 393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.

Статтею 20 Закону № 393/96-ВР установлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Виходячи із цих норм, колегія суддів не вбачає порушень у діях Генерального прокурора України, Генеральної прокуратури України, прокуратури м. Києва.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 9 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 р. № 1697-VII Генеральний прокурор затверджує акти з питань щодо внутрішньої організації діяльності органів прокуратури.

Частиною другою названої статті Закону України «Про прокуратуру» визначено, що Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

На виконання наведених правових норм наказом Генеральної прокуратури України № 103 від 24 лютого 2016 р. затверджено Інструкцію з діловодства в органах прокуратури України.

Таким чином, у даній ситуації Генеральний прокурор діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України.

Помилковим є твердження ОСОБА_2 про те, що Генеральний прокурор України, Генеральна прокуратура України, прокуратура м. Києва незаконно і протиправно посилається та використовує Інструкцію з діловодства в органах прокуратури України, оскільки остання не зареєстрована в Міністерстві юстиції України, як це передбачено статтею 9 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно абзацу 2 частини 2 статті 9 Закону України «Про прокуратуру» накази Генерального прокурора нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Указом Президента України № 493/92 від 03.10.1992 р. «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» установлено, що з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації.

Пунктом 1.4 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 р. № 34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України № 883/5 від 15 травня 2013 р.) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 квітня 2005 р. за № 381/10661 визначено, що нормативно-правовий акт - це офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб'єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.

Інструкція з діловодства в органах прокуратури України не встановлює норми права, не зачіпає права, свободи й законні інтереси громадян та не має міжвідомчого характеру.

За своєю правовою природою Інструкція з діловодства в органах прокуратури України є внутрішнім актом прокуратури України, а отже не підлягає реєстрації в Міністерстві юстиції України.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу позивача на те, що згідно частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Із наведеного випливає, що вимоги про встановлення наявності або відсутності конфлікту інтересів, визнання дій дискримінаційними не є встановленим способом захисту в адміністративному судочинстві.

Крім того, у постанові від 15 грудня 2015 року у справі № 800/206/15 Верховний Суд України дійшов висновку, що обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Водночас, у даній справі позивач не навів переконливого обґрунтування щодо існування реального негативного впливу на його конкретні права чи інтереси наявністю або відсутністю конфлікту інтересів у Генерального прокурора України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі.

Керуючись статтями 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 18 квітня 2018 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя Г.В.Земляна

суддя В.П.Мельничук