Справа № 487/4092/17
Суддя: Павлова Ж. П.
Дата ухвалення: 2018-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 487/4092/17
Провадження № 2-а/487/28/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2018 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П., за участю секретаря Ігнатьєва А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

04.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії.

У своєму позові позивач зазначив, що 2012 року йому було призначено пенсію за віком. У зв'язку із хворобою, він був знятий з постійного місця проживання та у 2015 році виїхав на лікування до Російської Федерації, а в подальшому у лютому 2012 році до Ізраїлю. На підставі його заяви, відповідач виплатив йому пенсію за 6 місяців наперед за період з 01.10.2015р. по 31.03.2016р. та за 6 місяців наперед з лютого 2017р. по липень 2017р.

ОСОБА_1 має намір повернутися до України. Його представником було подано заяву про поновлення виплати пенсії, але листом від 06.07.2017р. йому відповідачем було відмовлено у поновлені виплати пенсії, посилаючись на те, що позивач має особисто подати заяву про поновлення виплати пенсії.

Посилаючись на рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, положення Конституції України, ст.2 протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», просив визнати протиправною відмову Центрального об'єднання Управління Пенсійного Фонду Українки м.Миколаєва Миколаївської області від 06.07.2017р. у поновлені виплати, призначеної з 01.11.2012 року довічно, пенсії за віком та зобов'язати поновити виплату, призначеної з 01.11.2012 року довічно, пенсії за віком громадянину України ОСОБА_1 починаючи з 01.08.2017 року.

Ухвалою від 07.08.2017 року відкрито провадження по даній справі.

20.10.2017р. до суду надійшло заперечення від Центрального об'єднаного управління пенсійного фонду України м.Миколаєва в Миколаївській області, в якому просили відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1, оскільки останнім не дотриманні вимоги чинного законодавства України щодо порядку звернення за призначенням пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846.

15.01.2018р. до суду надійшов відзив на заперечення від ОСОБА_1 в якому останній зазначив, що відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 , право громадян на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами. Крім того, заява про призначення пенсії непрацюючим особам подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у місті, районі у місті, а також у місті та районі за місцем проживання (реєстрації).

Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, просили адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає.

На підставі ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, перебував на обліку управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м.Миколаєва, правонаступником якого є Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області та отримував пенсію за віком на підставі Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

На підставі заяви від 03.02.2017р., закордонного паспорту та довідки про зняття з реєстрації місця проживання в Україні від 31.01.2017р. ОСОБА_1 проведено виплату пенсії за 6 місяців наперед перед виїздом за кордон за період з 01.02.2017р. по 30.07.2017р.

22.06.2017р. до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області представником позивача було подано заяву про відновлення виплати пенсії ОСОБА_1

Листом Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області від 06.07.2017р. за 3 175-Л-01 представнику позивача було повідомлено про відсутність правових підстав для поновлення виплати пенсії позивачу.

Не погодившись з відмовою Пенсійного фонду у поновленні пенсії за віком, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Також ст. 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону № 1058-IV з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою -статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛє джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV.

Крім того, відповідно до п.1.5 Постанови Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 , передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером та і його уповноваженим представником.

Відповідно до ст.5 КАС України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, може звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з ч.3 ст.3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, суд вважає, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії відповідно до вимог діючого законодавства, чим порушив його права та законні інтереси, які підлягають поновленню шляхом зобов'язання відповідача поновити виплату раніше призначеної пенсії за віком.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.6, 8, 9, 241, 242, 246 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (уроженця м. Миколаєва проживаючого за адресою АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_2, виданий 25.05.2016 року Ленінським РВ у м.миколаєві УДМС України в Миколаївській області, ідентифікаційний номер фізичної особи - платника податків НОМЕР_1) до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області (місце знаходження м.Миколаїв пр.Богоявленський,55-е) про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, задовольнити.

Визнати протиправною відмову Центрального об'єднання Управління Пенсійного Фонду України м.Миколаєва Миколаївської області від 06.07.2017р. у поновлені виплати, призначеної з 01.11.2012 року довічно, пенсії за віком громадянину України - ОСОБА_1.

Зобов'язати Центральне об'єднанне Управління Пенсійного Фонду України м.Миколаєва Миколаївської області поновити виплату, призначеної з 01.11.2012 року довічно, пенсії за віком громадянину України ОСОБА_1 починаючи з 01.08.2017 року.

Рішення набуває законної сили через 30 днів після його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду в порядку визначеному ст. 295,ст.296 КАС України.

Суддя: Ж.П. Павлова