Справа № 345/3038/17
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 рокуЛьвів№ 876/11577/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Гелецького П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Калуського обєднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області на постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.11.2017 року в справі №345/3038/17, провадження №2-а/345/262/2017 за позовом ОСОБА_1 до Калуського обєднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії (суддя І інстанції Мигович О.М., місце ухвалення: м. Калуш, дата складення повного тексту рішення суду І інстанції: 03.11.2017),

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся в суд з позовом до Калуського обєднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області (надалі відповідач, Калуське ОУПФ) , в якому просив: визнати неправомірними дії Калуського ОУПФ щодо відмови провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 04.03.2017 р. відповідно до довідки № 256 від 17.06.2016 р., яка видана ЗАО «ОСОБА_2 старателей «Витим», та врахувати суми заробітку за період з 01.09.1991р. по 31.10.1995р. без обмеження заробітку у 5,6 разів розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум та максимальним розміром заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування; зобов'язати Калуське ОУПФ провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 04.03.2017р. та врахувати суми заробітку за період з 01.09.1991р. по 31.10.1995р. відповідно до довідки № 256 від 17.06.2016р., яка видана ЗАО «ОСОБА_2 старателей «Витим», без обмеження заробітку у 5,6 разів розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум та максимальним розміром заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.11.2017 адміністративний позов задоволено повністю; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вказує, зокрема, на те, що пенсійним органом правомірно нараховано пенсію позивачу із обмеженням заробітної плати коефіцієнтом 5,6. Згідно із ч.2 ст. 41 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», і не перевищують у 5,6 раз розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум. Зазначає також, що позивач не спростовує того факту, що до нього не повинно застосовуватися таке обмеження.

У запереченні на апеляційну скаргу позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, зокрема, на те, що норма ст. 41 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо 5, 6 розміру середньої заробітної плати повинна застосовуватися до перерахунку пенсій з 13.01.2005 року. Наомість позивач отримував заобітну плату у 1991-1995 роках.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, проаналізувавши доводи апелянта та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд дійшов переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується наступне.

ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за віком в Калуському ОУПФ. Згідно з розрахунком стажу загальний стаж роботи позивача становить 22 роки 08 місяців 29 днів. 15 липня 2016 року позивач звернувся із заявою про перерахунок пенсії із більшого заробітку. Згідно з розпорядження № 165515 від 14.10.2016 р. Калуське ОУПФ з 01.07.2016 року провело перерахунок пенсії та врахувало заробіток за період з 01.09.1991р. по 31.10.1994р. згідно з довідкою ЗАО «ОСОБА_2 старателей «Витим» № 256 від 17.06.2016р. При цьому, відповідно до Розрахунку заробітної плати № 2 заробіток за період з 01 09.1991р. по 31.10.1994р. взятий з обмеженням коефіцієнта 5,6, тобто не враховано при обчисленні пенсії відповідні суми в повному обсязі.

Згідно із записами в трудовій книжці у період 1991-1995р. (запис № 22 - 23) позивач працював в ОСОБА_2 «ВИТИМ» обєднання «Лензолото» м. Бодайбо Іркутської області, яке пізніше перейменовано у ЗАО «ОСОБА_2 старателей «Витим». Для розрахунку розміру пенсії враховано зарплату з 01.09.1991 по 31.10.1994 відповідно до довідки про зарплату № 256 від 17.06.2016р., видану ЗАО «ОСОБА_2 старателей «Витим». Проте у Розрахунку заробітної плати № 2 за цей період заробіток взято з обмеженням коефіцієнта 5,6. У довідці зазначено суми з врахуванням районних коефіцієнтів та північної надбавки у 1991 році та без врахування районних коефіцієнтів та північної надбавки за 1992-1995 р.р. Нарахування заробітної плати проводилось один раз на рік по закінченню сезону, з вказаних сум заробітної плати проводились відрахування до Пенсійного фонду РФ за встановленими тарифами. Отже, на нараховані суми заробітної плати, проводились відрахування до Пенсійного фонду Російської Федерації.

Вважаючи дії відповідача щодо врахування заробітної плати за період з 01.09.1991р. по 31.10.1995р. з обмежувальним коефіцієнтом 5,6, позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, керувався тим, що що на час отримання позивачем заробітної плати у період з 01.09.1991р. по 31.10.1995р. обмежень максимальної величини заробітної плати не існувало, так як такі встановлені лише 13.07.1998 року Постановою КМУ №1064 «Про встановлення максимальної величини фактичних витрат суб'єктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу, з яких справляються збори (внески) до соціальних фондів», а тому відмова у перерахунку пенсії без застосування коефіцієнту 5,6 є неправомірною.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу, починаючи з 01 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами у період до 01 січня 2016 року або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 01 липня 2000 року становить менше 60 календарних місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 01 липня 2000 року незалежно від перерв.

Згідно з ч. 2 ст.41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

Відповідно до ст. 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці, на які за діючими правилами нараховуються страхові внески.

Зміни до вищевказаної статті були внесені Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 22.05.2003 року, які набули чинності з 10.06.2003 року.

Згідно із зазначеними змінами, до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Обмеження максимальної величини заробітної плати були встановлені постановою КМУ від 13.07.1998 року № 1064 «Про встановлення максимальної величини фактичних витрат субєктів господарювання на оплату праці працівників, суми оподаткованого доходу, з яких сплачуються збори (внески) до соціальних фондів».

З матеріалів справи встановлено, що позивач отримував заробітну плату, яку без обмеження коефіцієнтом 5,6 він просить включити до заробітку для перерахунку пенсії, у період з 01.09.1991 року по 31.10.1995 року. У цей період обмежень максимальної величини заробітної плати ще не існувало, адже такі були встановлені вищезазначеною постановою КМУ лише у 1998 році.

Враховуючи те, що страхові внески сплачувалися до Пенсійного фонду з всієї (повної) заробітної плати, яку позивач отримував у вказаний період, то висновок суду першої інстанції про те, що дії відповідача при обчисленні пенсії, а саме - нарахування пенсії із обмеженого заробітку за період роботи з 01.09.1991 року по 31.10.1995 року у межах суми, що не перевищує 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання заробітку є неправомірними - відповідає закону і є обгрунтованим.

Окрім цього, відповідно до положень п. 3 ст. 6 Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року обчислення пенсій проводиться із заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Покликання апелянта на те, що позивачем не спростовано застосування щодо нього обмеження заробітної плати коефіцієнтом 5,6 до уваги апеляційним судом не беруться, оскільки в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог у звязку із наявністю у позивача права на перерахунок пенсії без застосування обмеження заробітної плати коефіцієнтом 5,6 за вказаний вище період.

Суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому постанову суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Калуського обєднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області залишити без задоволення, а постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.11.2017 року в справі №345/3038/17 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повне судове рішення складено 19.04.2018.