Справа № 344/8598/17
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 рокуЛьвів№ 876/11683/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Гелецького П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.11.2017 року в справі №344/8598/17, провадження №2-а/344/965/17 за позовом Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження (суддя І інстанції Антоняк Т.М., місце ухвалення: м. Івано-Франківськ, дата складення повного тексту рішення суду І інстанції: 13.11.2017),

встановив:

Департамент соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (надалі позивач, ДСП ВК Івано-Франківської МР) звернувся в суд з позовом до головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_1 (надалі відповідач, головний державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області), в якому просив визнати протиправними дії та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №54170731 від 22.06.2017 року.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.11.2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Вказує, зокрема, на те, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки рішення про стягнення коштів з Державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому КМ України порядку. Порядок стягнення коштів з державних органів, державного або місцевих бюджетів або боржників регулюється постановою КМ України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», а не здійснюється в порядку виконавчого провадження. Крім того, позивач не погоджується зі стягненням з нього виконавчого збору, оскільки стягнення такого в даному випадку є порушенням бюджетного законодавства.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, проаналізувавши доводи апелянта та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд дійшов переконання, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується наступне.

22.06.2017 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Сапіжаком І.І. винесено постанову ВП №54170731 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №344/16234/16-а, виданим Івано-Франківським міським судом 12.05.2017 року про здійснення перерахунку, донарахування ОСОБА_2 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік, у розмірі пяти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених сум.

Пунктом 3 цієї ж постанови постановлено стягнути із боржника (позивача) виконавчий збір у розмірі 12800,00 грн.

Вважаючи зазначену постанову про відкриття виконавчого провадження протиправною, позивач оскаржив її до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, керувався тим, що при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлені законами України.

Апеляційний суд, не вдаючись до аналізу висновків суду першої інстанції щодо суті спору, зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми процесуального права, але це порушення не призвело до неправильного її вирішення, тому апеляційний суд вважає за необхідне змінити постанову суду в частині мотивів відмови у задоволенні позову і зазначає наступне.

Частиною 1 статті 181 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції) передбачено, що учасники виконавчого провадження мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси.

Частиною 3 ст. 181 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду справи) встановлено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, інші закони, нормативно - правові акти, прийняті на їх виконання.

Органами державної виконавчої служби відповідно до п. 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802, є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Таким чином, структурні підрозділи органів державної виконавчої служби (відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, підрозділи примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції в АРК, головні управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі), як і державні виконавці, не є самостійними органами державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як сторони в адміністративному процесі.

Як розяснено Пленумом Вищого адміністративного суду у постанові «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» від 13.12.2010 року №3, судам варто враховувати, що структурні підрозділи органів державної виконавчої служби не визначені Законом як самостійні органи державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як сторони в адміністративному процесі.

Апеляційний суд звертає увагу, що наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним, а тому у разі подання позовної заяви до підрозділу примусового виконання рішень необхідно було за правилами статті 52 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду справи) здійснити заміну первинного відповідача на належного управління державної виконавчої служби або, у разі наявності заперечень позивача, залучити зазначений орган як другого відповідача.

При цьому, підстави та порядок заміни неналежної сторони у адміністративному процесі встановлені статтею 52 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду справи).

Згідно з частиною 1 статті 52 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду справи) суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Відтак, допустити заміну належної сторони у справі може виключно суд першої інстанції за умови згоди позивача та незмінності підсудності адміністративної справи, а можливості заміни неналежної сторони судом апеляційної інстанції Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що позов Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_1, який є неналежним відповідачем у даному спорі, задоволенню не підлягає.

Згідно з абз.2 ч.2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є підставою для скасування або зміни рішення.

Відповідно до ч.4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З врахуванням того, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, але висновок суду про відмову в задоволенні позову є правильним, то оскаржувану постанову суду в мотивувальній частині слід змінити та відмовити у задоволенні позову Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з тієї підстави, що відповідач не є особою, до якої може бути подано позов.

Керуючись ст. 229, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.11.2017 року в справі №344/8598/17, провадження №2-а/344/965/17 змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_3
Повне судове рішення складено 19.04.2018.