Справа № 826/12217/16
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у судовому засіданні у місті Києві апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року (повний текст виготовлено 26 грудня 2017 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання незаконними дій та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року позивач, ОСОБА_3, звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просила:

визнати незаконними дії Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС) щодо безпідставного звільнення її згідно наказу МВС № 2342 о/с від 06 листопада 2015 року за пунктом «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) до Національної поліції України);

зобов'язати відповідача скасувати наказ МВС № 2342 о/с від 06 листопада 2015 року в частині, що стосується звільнення майора міліції ОСОБА_3;

зобов'язати відповідача видати наказ по особовому складу МВС наступного змісту : «Згідно з п. 10 Розділу ХІ ЗУ «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнити з 18 листопада 2015 року в запас Збройних Сил України: за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі): майора міліції ОСОБА_3 (М-000046), старшого референта відділу забезпечення діяльності керівництва МВС управління документального забезпечення»;

внести відповідний запис до її трудової книжки згідно нового наказу про звільнення;

стягнути з відповідача заробітну плату за період лікування з 06 листопада 2015 року по 17 листопада 2015 року в розмірі 1933,47 грн.;

стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 189831,96 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено частково:

зобов'язано Міністерство внутрішніх справ України внести зміни до наказу від 06 листопада 2015 року № 2342 о/с у частині підстав звільнення ОСОБА_3 шляхом заміни пункту 64 «з» на пункт 64 «г» Положення про проходження рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ;

у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивачем та відповідачем подано апеляційні скарги. Позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на протиправність дій відповідача щодо видання наказу про звільнення під час перебування її на лікарняному та безпідставність висновків суду першої інстанції щодо моральної шкоди. Відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на правомірність звільнення позивача за п. 64 «з».

05 березня 2018 року до Київського апеляційного адміністративного суду від Національної поліції України надійшов відзив на апеляційні скарги, яким підтримує правову позицію суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що позивач проходила службу в Центральному апараті міністерства внутрішніх справ України на посаді старшого референта першого заступника Міністра МВС ДРСДЗ МВС України.

Наказом МВС від 06 листопада 2015 року № 2342 о/с ОСОБА_3 (М-000046), звільнено з посади згідно з п. 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) до Національної поліції).

Вважаючи, що її права та законні інтереси порушено, позивач звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково та вказав, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження дотримання відповідачем процедури звільнення працівника поліції у зв'язку з переходом на роботу в інші міністерства і відомства. Крім зазначеного, на переконання суду першої інстанції належним способом захисту порушених прав позивача є зобов'язання відповідача внести зміни до наказу від 06 листопада 2015 року № 2342 о/с у частині підстав звільнення шляхом заміни пункту 64 «з» на пункт 64 «г». Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначив, що позивачем не надано належних доказів її спричинення.

Даючи правову оцінку викладеним фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Колегія суддів зазначає, що позивач у адміністративному позові, крім іншого, просить зобов'язати відповідача скасувати наказ МВС № 2342 о/с від 06 листопада 2015 року в частині, що стосується звільнення майора міліції ОСОБА_3 та зобов'язати відповідача видати наказ по особовому складу про звільнення позивача з 18 листопада 2015 року в запас Збройних Сил України: за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі).

Так, зазначені позовні вимоги у своїй сукупності направлені на зміни підстави і дати звільнення позивача про що суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до п.1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон України «Про Національну поліцію» опублікований в Голосі України, 06 серпня 2015 року № 141-142, набрав чинності 07 листопада 2015 року.

Проте, враховуючи п.1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 цього Закону набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 07 серпня 2015 року.

Так, пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Тобто, колегія суддів зазначає, що позивач попереджена про звільнення через скорочення штатів в силу Закону.

Приписами пунктів 9,10,11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п. 9 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 580-VIІI.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 листопада 2015 року позивач звернулась до заступника Міністра внутрішніх справ України з рапортом, у якому просила перевести її на службу до Національної поліції України в установленому порядку.

Проте, питання про прийняття позивача на службу до Національної поліції у встановленому законом порядку не вирішено.

У цьому контексті слід також зазначити, що п. 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачають вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06 листопада 2015 року.

Вказані норми є імперативними, тобто неприйняття працівника на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Так, у межах даної справи позивачем не оскаржується бездіяльність відповідача щодо непереведення на службу до Національної поліції. Також позивачем не заявлено позовні вимоги про поновлення її на посаді.

Більш того, відповідачем не надано доказів переведення позивача на службу в Національну поліцію.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для зобов'язання відповідача внести зміни до наказу від 06 листопада 2015 року № 2342 о/с у частині підстав звільнення шляхом заміни пункту 64 «з» на пункт 64 «г» Положення про проходження рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції також підтримує доводи суду першої інстанції про те, що оскаржувані дії відповідача не створюють для позивача жодних правових наслідків, оскільки позивач оскаржує виключно підстави звільнення.

Щодо позовних вимог про зміну дати звільнення з 06 листопада 2015 року на 18 листопада 2015 року, колегія суддів зазначає таке.

У силу норм «Перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію», перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

Таким чином, перебування позивача на лікарняному, станом на 06 листопада 2015 року, не перешкоджає виданню наказу про її звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

Позовні вимоги про стягнення заробітної плати за період лікування з 06 листопада 2015 року по 17 листопада 2015 року є похідними від позовних вимог щодо зміни дати звільнення, а тому також не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зі змісту цієї норми випливає, що основною умовою такого розгляду є те, щоб моральна шкода повинна бути заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин.

Проте, позивач не надала суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв'язку між діями та рішеннями відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров'я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, визнання судом протиправними певний дій аббо рішень відповідача стосується виключно меж застосування законодавства, у той час як моральна шкода має бути обов'язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та відсутність правових підстав щодо їх задоволення.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання незаконними дій та зобов'язання вчинити дії.

Згідно з положеннями ст.. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст.. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 23.04.2018

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма