Справа № 800/235/17
Суддя: Гудима Дмитро Анатолійович
Дата ухвалення: 2018-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду
Н. О. Антонюк, Д. А. Гудими, О. Р. Кібенко, В. С. Князєва
Справа № 800/235/17
Провадження № 11-271сап18
Короткий виклад історії справи
1. У червні 2017 року В. М. Колесниченко (далі - позивач) звернувся до Вищого адміністративного суду України як до суду першої інстанції з адміністративним позовом про: 1) визнання незаконним та скасування рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 23.05.2017 року № 1232/0/15-17 (далі - рішення ВРП), яким визнано порушення ним вимог щодо несумісності та звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ; 2) поновлення на посаді судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з 23.05.2017 року та здійснення нарахування і виплати середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 23.05.2017 року по день поновлення на попередній посаді; 3) негайне виконання постанови в частині поновлення на посаді та нарахування і виплати середньомісячного заробітку за один місяць.
2. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 09.06.2017 року відкрив провадження у справі за позовною вимогою про визнання незаконним і скасування рішення ВРП, а в частині інших вимог - повернув позивачу.
3. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 29.01.2018 року зазначену справу прийняв до провадження та призначив до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.
4. Ухвалою від 26.02.2018 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зупинив провадження у цій справі до вирішення Конституційним Судом України справи за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності положенням частини третьої статті 22, частини першої статті 38, статті 58, частини другої статті 61, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» № 1682-VII (далі також - Закон № 1682-VII) та за конституційним поданням 47 народних депутатів щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п'ятої статті 5, пункту 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII (далі - справа за конституційними поданнями Верховного Суду України та 47 народних депутатів).
5. Не погодившись з таким рішенням, позивач і Міністерство юстиції подали апеляційні скарги, в яких просили скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду про зупинення провадження у справі з підстав порушення судом норм процесуального права, скасувати цю ухвалу та направити справу для продовження розгляду до того самого суду як суду першої інстанції.
6. Велика Палата Верховного Суду постановою від 12.04.2018 року апеляційні скарги задовольнила: скасувала ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26.02.2018 року про зупинення провадження у справі та направила її до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для продовження розгляду.
Підстави для висловлення окремої думки та мотиви, якими вона обґрунтована
7. Не можемо погодитися з думкою більшості колег, які підтримали постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.04.2018 року з таких мотивів.
8. Вважаємо, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалив правильне рішення про необхідність зупинення провадження у справі до вирішення Конституційним Судом України справи за конституційними поданнями Верховного Суду України та 47 народних депутатів.
9. Однією з підстав для зупинення провадження у справі пункт 3 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України визначає об'єктивну неможливість розгляду цієї справи до розгляду іншої справи, що розглядається, зокрема, у порядку конституційного провадження.
10. У позовній заяві позивач, аргументуючи його позицію, неодноразово вказує на приписи тих статей Закону № 1682-VII, які є предметом розгляду у Конституційному Суді України у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України та 47 народних депутатів.
11. Аналізуючи приписи окремих статей Закону № 1682-VII, позивач наголошує на очевидній, на його думку, їх невідповідності Конституції України, що, як стверджує позивач, є підставою для визнання незаконним і скасування оскарженого ним рішення ВРП.
12. Оцінюючи невідповідність Конституції України низки приписів Закону № 1682-VII, позивач фактично обґрунтовує позицію їх неконституційністю. Однак саме приписи Закону № 1682-VII були підставою для застосування до позивача заходів, пов'язаних із очищенням влади.
13. Тому ми вважаємо, що до вирішення Конституційним Судом України у порядку конституційного провадження справи за конституційними поданнями Верховного Суду України та 47 народних депутатів існує об'єктивна неможливість розгляду справи позивача (як і багатьох інших справ) у порядку адміністративного судочинства.
14. Верховний Суд не має повноважень визначати конституційність або неконституційність законів чи їх окремих приписів. Не створює такого права і положення частини третьої статті 6 КАС України, відповідно до якої звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини та громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Той факт, що позивач звернувся з позовом, який мотивує приписами Конституції України, не дозволяє Верховному Суду оцінити відповідність Конституції України змісту приписів Закону № 1682-VII та їх застосування у ситуації позивача.
15. Згідно з частиною першою статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституціїта законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
16. А згідно з частиною четвертою цієї статті, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
17. На нашу думку, приписи частини четвертої статті 7 КАС України означають, що суд може ухвалити рішення у справі, застосувавши норми Конституції України як норми прямої дії у ситуації, коли закон, на підставі якого прийняте оскаржене рішення, суперечить Конституції України. Проте така можливість є у суду, який розглядає справу, до того, як до Конституційного Суду України надійшло подання щодо конституційності відповідного закону чи його окремих приписів, які регулюють правовідносини за участю сторін справи.
18. Після того, як таке конституційне подання вже внесене до Конституційного Суду України, видається нелогічним продовження розгляду аналогічних справ судами та їх вирішення на підставі частини четвертої статті 7 КАС України з подальшим зверненням до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення ним до Конституційного Суду України тотожного чи аналогічного конституційного подання.
19. Якщо допустити, що за наявності вже внесеного конституційного подання щодо відповідності Конституції України певних приписів закону суди розглядатимуть і вирішуватимуть справи, в яких би мали бути застосовані ці приписи, то Верховний Суд за кожним зверненням місцевого чи апеляційного суду повинен буде вирішувати питання про внесення до Конституційного Суду України тотожних або близьких за змістом конституційних подань. А крім того, Конституційний Суд України буде зобов'язаний щоразу об'єднувати в одне провадження тотожні чи близькі за змістом конституційні подання.
20. Якими будуть наслідки, якщо після звернення місцевого чи апеляційного суду Верховний Суд не внесе конституційне подання, що є тотожним або близьким за змістом до того, яке вже розглядається Конституційним Судом України, законодавство України не передбачає.
21. Так само не передбачає чинне законодавство і належне вирішення ситуації, за якої рішення місцевого чи апеляційного суду (ухвалене на підставі частини четвертої статті 7 КАС України) про визнання незаконним рішення про звільнення особи на підставі Закону № 1682-VII з посади, про її поновлення на цій посаді, виплату середньомісячного заробітку та, наприклад, відшкодування моральної шкоди вже набере чинності і буде виконане до ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі щодо конституційності окремих приписів Закону № 1682-VII, а в подальшому Конституційний Суд України визнає відповідні приписи конституційними.
22. Чи можна буде таку особу вдруге звільнити із займаної посади на підставі приписів Закону № 1682-VII? Вочевидь, ні. Той факт, що пункт 1 частини п'ятої статті 361 КАС України визнає підставою для перегляду судових рішень у зв'язку з виключними обставинами встановлену Конституційним Судом України конституційність закону чи його окремих положень, не застосованих судами при вирішенні відповідних справ, не допомагає знайти вихід із описаної проблемної ситуації, оскільки вказаний пункт може бути застосований лише для перегляду судових рішень, які ще не виконані.
23. Крім того, як бути у ситуації, якщо судове рішення про визнання незаконним звільнення особи на підставі Закону № 1682-VII з посади, про її поновлення на цій посаді, виплату середньомісячного заробітку та відшкодування моральної шкоди на час ухвалення рішення Конституційного Суду України про визнання конституційними відповідних приписів Закону № 1682-VII буде виконане лише в частині? Чи можна таке судове рішення вважати невиконаним для цілей перегляду на підставі пункту 1 частини п'ятої статті 361 КАС України? Мабуть, ні, оскільки його часткове виконання відбулося. А це означає, що перегляд вказаного рішення можливий лише у частині, в якій воно виконане не було.
24. Зрештою, навіть якщо відповідні судові рішення до ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України та 47 народних депутатів виконані не будуть, то чи доцільно створювати у державі ситуацію, за якої суди, які задовольнили відповідні позови, будуть змушені на підставі пункту 1 частини п'ятої статті 361 КАС України здійснювати їх перегляд? Мабуть, ні.
25. Окрім того, може скластися протилежна судова практика стосовно застосування приписів Закону № 1682-VII: одні суди вважатимуть їх такими, що відповідають Конституції України, внаслідок чого відмовлятимуть у задоволення позовів, а інші можуть ухвалювати протилежні рішення, застосовуючи частину четверту статті 7 КАС України.
26. Таким чином, на наш погляд, провадження у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України та 47 народних депутатів об'єктивно, тобто незалежно від волі учасників справи та суду, унеможливлює розгляд як справи позивача, так і всіх інших аналогічних справ, в яких у відносинах між сторонами були застосовані чи мають бути застосовані приписи Закону № 1682-VII.
27. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 236 КАС України, вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, зокрема через об'єктивну неможливість її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, суд не може посилатися на таку об'єктивну неможливість у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
28. У цій справі, як і в інших справах щодо застосування приписів Закону № 1682-VII), встановити й оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду неможливо хоча би тому, що має бути надана оцінка законності звільнення певних осіб з їхніх посад, зокрема оцінка дотримання процедури такого звільнення. Останнє відбувалося на підставі вказаного Закону, відповідність Конституції України окремих приписів якого є предметом розгляду у Конституційному Суді України. Відтак, оцінка законності звільнення посадових осіб на підставі Закону № 1682-VII прямо залежить від змісту рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України та 47 народних депутатів.
29. Власні судження учасників справи, міжнародних або національних громадських організацій чи інших інституцій не можуть розглядатися як докази, що дозволяють встановити й оцінити всі обставини (факти), які є предметом судового розгляду, у справах щодо застосування приписів Закону № 1682-VII, зокрема і у цій справі.
З огляду на викладене позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 800/235/17 (провадження № 11-271 сап 18), не може розглядатися як така, яка дає підстави судам будь-яких інстанцій відмовляти у задоволенні клопотань про зупинення провадження у справах, які стосуються застосування положень Закону України від 16 вересня 2014 року № 1682-VII «Про очищення влади», до вирішення Конституційним Судом України справи щодо відповідності цих положень Конституції України, як і не дає підстави скасовувати постановлені ухвали про зупинення провадження у відповідних справах і продовжувати розгляд останніх.
Н. О. Антонюк О. Р. Кібенко
Д. А. Гудима В. С. Князєв