Справа № 826/4260/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2018-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 квітня 2018 року № 826/4260/17

Окружний адміністративний суд м.Києва у складі: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів Кузьменка В.А., Федорчука А.Б., розглянувши матеріали адміністративної справи

за позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_2
до відповідачів Управління Державної міграційної служби України в Київській області; Державної міграційної служби України в м. Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Державної міграційної служби України в м. Києві в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 64 від 20.10.2016р. про відмову оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України № 11-17 від 22.01.2017р. про відхилення скарги на рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області про відмову оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області протиправно прийнято наказ, а ДМС України рішення про відхилення скарги.

ДМС України подано заперечення на адміністративний позов в якому зазначено, що оскаржуване рішення є правомірним, а відтак відсутні підстави для його скасування та задоволення позовних вимог.

15.12.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до КАС України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, зазначає таке.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Російської Федерації, народився в м. Грозний Чеченської Республіки Російської Федерації, за національністю чеченець, за віросповіданням - мусульманин (суніт), осівта середня (10 класів), вільно спілкується російською мовою.

До України прибув легально повітряним сполученням 15.11.2014р. через місто Дніпро. З документів, що посвідчують особу, в матеріалах справи наявна копія паспорт громадянина Російської Федерації виданого "отделом УФМС России по Чеченской Республике в Ачхой- Мартиновском районе". (а.с. 42)

03.10.2016 позивач звернувся із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Управління Державної міграційної служби України в Київській області. Основною причиною звернення за захистом зазначає, що він залишив територію Російської Федерації з політичних міркувань, оскільки він є етнічним чеченцем, внаслідок чого позивача у 2001, 2002 р. затримувала Служба безпеки та йому були нанесені побої. У 2005р. його було затримано та визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ст. 208, 222 Кримінального кодексу РФ. Окрім цього, зазначає, що з 2008р. перебуває у списку екстремістів, внаслідок чого його постійно турбувала Служба безпеки. Все вищевикладене, на думку позивача, може призвести до його арешту, викрадення або навіть вбивства, якщо він повернеться до Російської Федерації. (а.с. 33-37)

За результатами розгляду особової справи ОСОБА_2, громадянина Російської Федерації Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області було підготовлено висновок про відмову в оформленні документів для вирішенняя питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.10.2016. справа № 2016 KV 0028 у зв'язку з відсутністю умов передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с.102-108)

20.10.2016р. Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області прийнято наказ № 64 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2. (а.с.109)

Позивачу видано повідомлення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 20.10.2016р. № 44 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в якому зазначено, що позивачу відмовлено у зв'язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо позивача смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. (а.с. 110)

Позивач вважаючи наказ протиправним звернувся зі скаргою до ДМС України.

22.02.2017р. ДМС України було прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с. 128)

Вважаючи оскаржуваний наказ та рішення протиправним позивач звернувся до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Судом встановлено, що наказ від 20.10.2016р. № 64 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 прийнято на підставі висновку від 20.10.2016р. в якому в якості підстави для відмови зазначено, очевидну необґрунтованість заяви, тобто відсутність умов передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Судом встановлено, що позивачем на підтвердження доводів викладених у заяві від 03.10.2017р. надано витяг зі списку екстремістів (опубліковано 06.07.2011 року), в якому зазначено його ім'я. Інших документів, зокрема підтвердження відбування покарання в місцях позбавлення волі, заявник не надав, пояснюючи, що документи не збереглися, про що зазначено у протоколі співбесіди від і 13.10.2016р. (72-76)

Однак, як зазначено у висновку, в ході пошуку Інтернет джерел, було знайдено опублікований на Інтернет-порталі «Російської газети» у виданні від 06.06.2016 року № 7144, перелік «Організації та фізичні особи, виключені з Переліку організацій і фізичних осіб, відносно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму, на підставі підпунктів 1-3, 7-8 пункту 2.2 статті 6 Федерального закону від 07.08.2001 № 115-ФЗ» в якому зазначений ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 м. Грозний ЧАСР під номером 65, як виключений із даного списку. https://rg.ru/2016/06/06/регесhеп-dос.html

Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач залишив територію Російської Федерації легально, прямим рейсом «Москва - Дніпропетровськ», без серйозних перешкод, в тому числі з боку правоохоронних і спеціальних органів: «Никаких проблем не было. Вот в России были проблемы. Если все проходили каждые 2 минуты, то меня держали где то пол часа, куда то заонили и только потом уже дали добро и я выехал". (а.с. 74)

З вищевикладеного вбачається, що незважаючи на затримку, як зазначає позивач, він все ж таки безперешкодно покинув територію Російської Федерації, що свідчить про відсутність його переслідування на території РФ вказаними органами з будь-яких конвенційних причин (релігійних, національних, політичних тощо).

Також з протоколу співбесіди вбачається, що на територію України позивач прибув 15.11.2014р., а за захистом в Україні звернувся в жовтні 2016 року. Тобто, суд зазначає, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник звернувся із порушенням вимог статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відображає рівень побоювання заявника зазнати переслідувань чи серйозної шкоди.

Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (редакція від 15 травня 2014 року): «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в країну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим...». Тобто, несвоєчасне звернення заявника за захистом в Україні свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині.

Також, як вбачається з протоколу співбесіди на запитання: «За период пребывания в Украйне были ли угрозы со стороны РФ в отношении Вас?», заявник відповів : "Я ничего не слышал.», а також на запитання "Какая у Вас цель была поездки в Украину" відповів "Цель - покинуть Россию". (а.с. 74)

Побоювання позивача за своє життя та свободу через свої релігійні переконання не знайшли підтвердження під час судового розгляду справи. На запитання: "Получали ли Вы непосредственно угрозы в свой адрес? Каким образом?Что конкретно они Вам говорили? Что это за люди?" заявник відповів: "Приходили, очень вежливо говорил, а когда вежливо говорят, я думаю, это опаснее, чем угрозы. ", "Есть ли проблемы с полицией. Если есть, скажи, мы любую проблему решим....Я честно говоря не могу сказать, с какой они спецслужбы были, видел только, что они на ниве 4х дверной приезжали.". (а.с. 75)

Також, з протоколу спывбесыди вбачаэться, що на щзапитання "Подвергались ли Вы преследованиям по признакам расы, религии, нацтональности, гражданства, политическим взглядам?Подвергались ли Вы насилию по признакам расы, религии, нацтональности, гражданства, политическим взглядам?", відповів: "Нет. " а також "Нет, с тех пор, как вышел из тюрьмы - не было. А до - было.". (а.с. 75-76)

Одночасно, слід зазначити, що покарання за інкримінований заявникові злочин, а саме: 208 Кримінального кодексу Російської Федерації (участь в збройному формуванні, не передбаченому федеральним законом, а також участь на території іноземної держави в збройному формуванні, не передбаченому законодавством цієї держави, з метою, що суперечать інтересам Російської Федерації) та ст. 222 КК РФ ( незаконне придбання, передача, збут, зберігання, перевезення або носіння зброї, її основних частин, боєприпасів) не передбачає смертної кари.

З урахуванням викладеного, суд вказує, що висновки щодо необґрунтованості заяви позивача та відсутність умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», є цілком обґрунтованими, враховуючи не спростування останніх під час судового розгляду даної справи.

У той же час, суд звертає увагу, що статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.122004 №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших; засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Тому, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому захист прав, свобод та інтересів є похідним, тобто передбачає наявність установленого судом факту їх порушення.

З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані права, свободи чи інтереси такої особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуваний наказ і рішення є правомірними, прийнятими відповідачами у межах та на підставі наявних в повноважень, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Колегія суддів вважає, що відповідачами доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятих рішень, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. 77, 122, 123, 242, 243, 251, 255 КАС України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.І. Добрянська

Судді В.А. Кузьменко

А.Б. Федорчук