Справа № 640/18459/17
Суддя: Сенаторов В. М.
Дата ухвалення: 2018-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2018 Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Сенаторова В . М .,

при секретарі - Явнюк К. Р .,

за участі представників - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління патрульної поліції м. Харкова про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ :

23.11.2017 ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Харкова із адміністративним позовом до Управління патрульної поліції м. Харкова, у якому просив визнати протиправними дії інспектора ВАП Управління патрульної поліції в м. Харкові лейтенанта поліції ОСОБА_4 щодо розгляду адміністративної справи відносно ОСОБА_3 про порушення п.15.10 Д Правил дорожнього руху України 17.11.2017; скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену інспектором ВАП Управління патрульної поліції в м. Харкові лейтенантом поліції ОСОБА_4 відносно ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 122 КУпАП; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень

- Управління патрульної поліції у м. Харкові на користь ОСОБА_3 суму сплаченого штрафу у розмірі 510,00 грн.

В обґрунтовання своїх вимог ОСОБА_3зазначив, що 17 листопада 2017 року інспектором ВАП УПП у м. Харкові лейтенантом поліції ОСОБА_4 було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії БР №200708 відносно ОСОБА_3, якою на водія автомобіля Volkswagen Transporter, який є власністю ТОВ «ОХОРОНА-ПУЛЬТ», номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_3 було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмі 510,00 грн .за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП.

В постанові серії БР №200708 від 17.11.2017 зазначається, що ОСОБА_3 керуючи вищевказаним транспортним засобом 15.11.2017 о 19 год 40 хв у м. Харків по вул. Ромен Роллана в районі буд. № 12 здійснив стоянку в місці, де зробив неможливим рух інших транспортних засобів, чим порушив п. 15.10.Д Правил дорожнього руху України.

Позивач вважає, що винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності позивача є протиправною, оскільки: 1) постанова не містить всіх даних передбачених ст. 283 КУпАП; 2) постанова містить недостовірні відомості щодо обставин адміністративної справи; 3) патрульною поліцією було застосовано норми закону, сфера дії якого не відноситься до даної адміністративі справи; 4) працівниками поліції під час розгляду даної адміністративної справи було грубо порушено процедуру отримання доказів по справі та права власника ПрАТ НВО «ГІПРОРУДА».

Позивач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, направив до суду свого представника за довіреністю ОСОБА_1, який викладене у позовній заяві підтримав та просив позов задовольнити.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, виклавши свої заперечення письмово у відзиві.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою інспектора ВАП Управління патрульної поліції в м. Харкові лейтенанта поліції ОСОБА_4серії БР №200708 від 17.11.2017 ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 510 грн., у зв'язку із тим, що 15.11.2017ОСОБА_3В керуючи транспортним засобом Volkswagen Transporter, номерний знак НОМЕР_1, о 19 год 40 хв у м. Харків по вул. Ромен Роллана в районі буд. № 12 здійснив стоянку в місці, де зробив неможливим рух інших транспортних засобів, чим порушив п. 15.10.Д Правил дорожнього руху України. / а..с. 9/

Згідно з ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб'єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення. Таким чином, досліджуючи питання правомірності застосування адміністративної відповідальності до позивача у вказаних спірних правовідносинах, суд перевіряє, чи були у інспектора підстави для прийняття постанови про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 510 гривень.

Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється КУпАП, яким серед іншого визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (частини перша, друга статті 7 КУпАП); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245 КУпАП).

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При накладенні стягнення необхідно враховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність (частина друга статті 33 КУпАП).

Згідно з частиною першою статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржувати постанову у справі. Крім того, у цій правовій нормі передбачено, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за відсутності такої особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Крім того, відповідно до принципу 6 Рекомендації № R (91) 1 Комітету ОСОБА_5 Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, ухваленої 13 лютого 1991 року, при застосуванні адміністративних санкцій, окрім сформульованих у Резолюції (77) 31 принципів справедливої адміністративної процедури, що звичайно застосовуються до адміністративних актів, слід керуватися такими особливими принципами:

1) особа, стосовно якої розглядається можливість застосування адміністративної санкції, попередньо інформується щодо фактів, які їй ставляться в вину;

2) вона має достатньо часу для підготовки свого захисту залежно від складності справи та суворості санкцій, що можуть бути застосовані;

3) вона або її представник інформується стосовно характеру доказів у справі, зібраних проти неї;

4) вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення про санкцію;

5) адміністративний акт про застосування санкцій містить мотиви, на яких вона ґрунтується.

Більше того, приписами ст. 129 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, задекларовано, що основними засадами судочинства, серед іншого, є змагальність та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_5 України є частиною національного законодавства України.

Враховуючи вищевказані вимоги та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Згідно п.2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №5-рп/2015 від 26.05.2015р. по справі №1-11/2015, - органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (ч.2ст.6 Основного Закону України).

Судом встановлено, що спірна постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідачем була винесена правомірно, тобто, з дотриманням порядку розгляду справ про адміністративні правопорушення, права позивача, передбачені ст. 268 КУпАП, не порушені, а тому така постанова скасуванню не підлягає.

Крім того, відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справ про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За приписами ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблені на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження всіх обставин та доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Представником відповідача на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови та вчинення позивачем адміністративногл правопорушення надано витяг з інформаційно-аналітичної бази "Армор" про факт виклику патрульної поліції за адресою:м. Харків, вул. Ромена Роллана, 12, згідно якого за вказаною адресою надійшов виклик на службу "102" щодо факту перешкоджання мікроавтобуса руху транспортних засобів; фотографіями з місця виклику, що були зроблені інспекторами патрульної поліції; поясненнями двох свідків (ОСОБА_6 та ОСОБА_7Г.) / а.с. 36, 37-41, 42-43/

Тобто на підтвердження встановленого у постанові вчиненого позивачем адміністративного правопорушення, зокрема порушення ОСОБА_3 п. 15.10.Д ПДР України, надано належні та допустимі докази, передбачені ст. 251 КУпАП.

При цьому надана до матеріалів справи постанова про адміністративне правопорушення, не містить даних про не згоду позивача з вчиненням ним адміністративного правопорушення. Більш того, з письмових пояснень позивача вбачається, що останній викладене у оскаржуваній постанові підтвердив та зобов'язався більше ПДР не порушувати. / а.с. 45/

Позивач також не погоджується з правомірністю винесення постанови з огляду на те, що нібито територія земельної ділянки на котрій було скоєно адміністративне правопорушення не є дорогою (вулицею) або ж прилеглою територією на якій здійснюється дорожній рух і як наслідок не підпадає під сферу дії Правил дорожнього руху. Однак це не є таким, що відповідає дійсності з огляду на наступні твердження нормативно-правових актів.

Пунктом 1.1. ПДР України встановлено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Абзацом 2 п. 1.1. ПДР України визначено, що інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Статтею 21 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що автомобільна дорога, вулиця являє собою частину території, в тому числі в населеному пункті, призначену для руху транспортних засобів і пішоходів, з усіма розміщеними на ній спорудами.

Частина 2 статті 21 автомобільні дороги, вулиці поділяються на: загального користування, відомчі та приватні.

Більш детальне визначення автомобільної дороги встановлено п. 1.10 ПДР України - автомобільна дорога, вулиця (дорога) - частина території, зокрема в населеному пункті, з усіма розташованими на ній спорудами (мостами, шляхопроводами, естакадами, надземними і підземними пішохідними переходами) та засобами організації дорожнього руху, призначена для руху транспортних засобів і пішоходів та обмежена по ширині зовнішнім краєм тротуарів чи краєм смуги відводу. Цей термін включає також спеціально побудовані тимчасові дороги, крім довільно накатаних доріг (колій). Пункт 1.3. ПДР України визначає, що учасники дорожнього руху х. зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Враховуючи викладене, можна зрозуміти, що якщо є частина території в населеному пункті, по якій можливий рух транспортних засобів і яка призначена саме для цього, навіть якщо це територія є приватною власністю, дія Правил дорожнього руху на таку території поширюється однозначно і вислови позивача у своїй позовній заяві, що територія земельної ділянки, яка нібито належить ПрАТ НВО «ГІПРОРУДА» не є дорогою і ПДР там не діє, є голослівними та безпідставними.

Суд зазначає, що в адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його вини. Презумпція вини покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Однак, відповідно до ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Між тим, всупереч даним вимогам, позивачем до суду не надано жодного доказу в обґрунтування своїх доводів.

Тому, керуючись приписами наведених норм законодавства, оцінивши надані сторонами до матеріалів справи докази, враховуючи, що відповідачем доведено правомірність встановлення адміністративного правопорушення, законність дії щодо винесення адміністративного постанови, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова не підлягає скасуванню, а вимоги - не підлягагють задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2,3,8-11,15,72-77, 241-246 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Управління патрульної поліції м. Харкова про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, - відмовити.

Рішення може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Суддя -