Справа № 800/24/17 (800/451/15)
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2018-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

16 квітня 2018 року

Київ

справа №800/24/17 (800/451/15)

адміністративне провадження №П/9901/294/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Гімона М.М.,

суддів: Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Кравчука В.М., Мороз Л.Л., -

за участю секретаря судового засідання Кочерги В.П.;

учасники справи:

представник відповідача Русакова І.Г.,

розглянувши у судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_2 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 (надалі також - позивач) звернулась до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради юстиції (надалі - Рада, відповідач, ВРЮ), правонаступником якої є Вища рада правосуддя, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення ВРЮ від 5 листопада 2015 року № 810/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області ОСОБА_2. з посади за порушення присяги» (надалі - Спірне рішення, Оскаржуване рішення, Рішення № 810/0/15-15).

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що Спірне рішення прийнято ВРЮ не на підставі закону, поза межами наданих йому повноважень, у спосіб, що суперечить Конституції і законам України, а також практиці Європейського суду з прав людини як джерела права. Також зазначила про недотримання ВРЮ строків для притягнення її до дисциплінарної відповідальності судді.

Вищий адміністративний суд України постановою від 2 лютого 2016 року позовні вимоги задовольнив в повному обсязі, визнав незаконним та скасував Рішення № 810/0/15-15.

22 листопада 2016 року Верховний Суд України ухвалив постанову, якою скасував вищенаведене судове рішення, а справу передав на новий розгляд до цього суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2018 року дану справу прийнято до провадження судді Гімона М.М.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2018 року задоволено заяву про самовідвід судді Гриціва М.І., цього суддю відведено від розгляду справи № 800/24/17 (800/451/15).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 лютого 2018 року визначено наступний склад колегії суддів для розгляду справи № 800/24/17 (800/451/15): головуючий суддя - М.М. Гімон, судді: Берназюк Я.О., Бучик А.Ю., Кравчук В.М., Мороз Л.Л.

Судове засідання у справі, яке було призначено на 2 квітня 2018 року, не відбулось у зв'язку із відрядженням члена колегії суддів. Розгляд справи було перенесено на 16 квітня 2018 року.

Представник відповідача надіслав відзив на дану позовну заяву, в якому зазначив, що приймаючи оскаржуване рішення про внесення подання про звільнення позивача з посади судді за порушення присяги, ВРЮ діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Окрім того, представник відповідача вказав, що виконуючи своє конституційне повноваження, ВРЮ не здійснювала перегляд судових рішень та їх оцінку на предмет правомірності, а оцінювала дії судді при розгляді справи.

Також представник відповідача пояснила, що до позивача повинен застосовуватись трирічний строк притягнення до дисциплінарної відповідальності, а тому на момент прийняття оскаржуваного рішення такі строки ВРЮ пропущені не були.

Позивачем було надіслано відповідь на відзив ВРЮ, в якому вказано, що відповідач, на її думку, під час прийняття Оскаржуваного рішення не врахувала строки притягнення до відповідальності. ОСОБА_2 вважає, що до неї повинен застосовуватись річний строк притягнення до відповідальності, оскільки проступки, що стали підставою для порушення дисциплінарної справи, мали місце 25 січня 2014 року, а тому на день розгляду ВРЮ дисциплінарної справи (5 листопада 2015 року) такий строк закінчився.

ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилась, надіславши до суду заяву про розгляд адміністративної справи без її особистої участі, оскільки вона за станом здоров'я (важка хвороба та 2 група інвалідності) не має можливості прибути в судове засідання.

Представник відповідача у судовому засіданні зазначила, що ВРЮ, приймаючи Оскаржуване рішення, діяла в межах наданих їй повноважень та із дотриманням строків, які встановленні чинним законодавством. Окрім того, відповідачем під час здійснення перевірки встановлені обставини, що свідчили про наявність підстав для висновку про порушення ОСОБА_2 законодавства України при винесенні ухвал про обрання запобіжних заходів у справах № 709/224/14-к, 709/231/14-к, 709/236/14-к, 709/237/14-к, 709/239/14-к.

Дослідивши наявні у справі докази, судом встановлені наступні обставини.

13 серпня 2002 року Указом Президента України № 717/2002 ОСОБА_2 призначена на посаду судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області строком на п'ять років.

Постановою Верховної Ради України від 22 травня 2008 року № 296-VI її обрано на посаду зазначеного суду безстроково.

У січні 2014 року позивач як слідчий суддя здійснювала розгляд клопотань про застосування запобіжного заходу у справах № 709/224/14-к (щодо ОСОБА_3.), № 709/231/14-К (стосовно ОСОБА_4.), № 709/236/14-К (стосовно ОСОБА_5.), № 709/237/14-к (стосовно ОСОБА_6.), № 709/239/14-к (стосовно ОСОБА_7.).

25 січня 2014 року слідчий суддя ОСОБА_2 у вищезазначених справах постановила ухвали, якими задовольнила клопотання про застосування до підозрюваних ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком 60 днів в рамках кримінального провадження № 0000356, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 січня 2014 року, щодо дій невстановлених осіб за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 294 КК України (організація масових заворушень, що супроводжувалися насильством над особою, погромами, підпалами, знищенням майна, захопленням будівель або споруд, насильницьким виселенням громадян, опором представникам влади із застосуванням зброї або інших предметів, які використовувалися як зброя, а також активна участь у масових заворушеннях). Цими ж судовими рішеннями особам було визначено розмір застави - 24360 гривні.

На підставі ухвал суду у справах № 709/224/14-к (щодо ОСОБА_3.), № 709/231/14-К (стосовно ОСОБА_4.), № 709/236/14-К (стосовно ОСОБА_5.), № 709/237/14-к (стосовно ОСОБА_6.), № 709/239/14-к (стосовно ОСОБА_7.) встановлено, що застосування до підозрюваних запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя ОСОБА_2 мотивувала існуванням ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 4, 5 частини першої статті 177 КПК України, а саме необхідністю запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюються.

При цьому суддя зазначила, що обґрунтованість підозри підтверджена доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження.

Також суддя, посилаючись на пункт 4 частини другої статті 183 КПК України, зазначила про можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за яким законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад 5 років.

Крім того, судом встановлено, що апеляційний суд Черкаської області ухвалами від 4 лютого 2014 року скасував ухвали слідчого судді ОСОБА_2. від 25 січня 2014 року у справах № 709/224/14-к (стосовно ОСОБА_3.), № 709/237/14-к (стосовно ОСОБА_6.) та одночасно постановив нові ухвали про обрання підозрюваним запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло в період доби з 21 год. до 6 год. наступного дня та зобов'язання їх не відвідувати місця, де проводяться масові заходи громадян.

У мотивувальній частині цих ухвал апеляційний суд вказав, що відповідно до положень частини другої статті 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Проте, у клопотаннях не наведено достатнього обґрунтування ризиків, які повинні були бути встановлені та враховані слідчим суддею в сукупності як підстави для обрання підозрюваним запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що залишилось поза увагою слідчого судді під час судового засідання, за результатами якого вона невмотивовано послалася на їх реальне існування в сукупності.

Суд апеляційної інстанції також зауважив, що слідчий суддя недостатньо уваги приділила обставинам, які враховуються при обранні запобіжного заходу згідно з вимогами статті 178 КПК України. Зокрема, неврахованим залишилось таке: ОСОБА_3, раніше не судимий, має молодий вік та родину, постійне місце проживання у м.Черкасах, де характеризується позитивно; ОСОБА_6, раніше не судимий, має постійне місце проживання у м. Черкасах та сім'ю, на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, що свідчить про наявність сталих соціальних зв'язків за місцем проживання.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків слідчого судді, викладених в її ухвалах, фактичним обставинам кримінального провадження.

Крім того, Апеляційний суд Черкаської області ухвалою від 30 січня 2014 року скасував ухвалу слідчого судді ОСОБА_2. від 25 січня 2014 року у справі № 709/231/14-к та постановив нову ухвалу про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту строком на 60 днів за місцем проживання, поклавши на нього обов'язок не залишати місця свого проживання з 21 год. до 6 год. наступного дня та не відвідувати місця масового скупчення людей, які проводять мітинги, збори та інші зібрання.

Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що підозрюваний ОСОБА_4 хоча і підозрюється у вчиненні тяжкого злочину підвищеної суспільної небезпеки, однак, виходячи з принципу гуманності та положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо більш м'які запобіжні засоби не зможуть запобігти ризикам належної процесуальної поведінки підозрюваного, а тому врахувала його молодий вік, те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, наявність міцних соціальних зв'язків за місцем його постійного проживання, стан його здоров'я.

Щодо підозрюваного ОСОБА_5 Соснівський районний суд міста Черкаси ухвалою від 12 лютого 2014 року застосував запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 30 днів та звільнив його з-під варти негайно у залі суду.

На підставі ухвали апеляційного суду Черкаської області від 18 лютого 2014 року апеляційні провадження у справі № 709/236/14-к за апеляційними скаргами захисника Чубина О.М. в інтересах ОСОБА_5 та прокурора прокуратури Чорнобаївського району Черкаської області Сапейка К.Я. на ухвалу слідчого судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25 січня 2014 року були закриті у зв'язку з відмовою від апеляційних скарг.

Щодо підозрюваного ОСОБА_7 Соснівський районний суд міста Черкаси ухвалою від 31 січня 2014 року змінено запобіжний захід із тримання під вартою на особисте зобов'язання.

Відповідно до ухвали апеляційного суду Черкаської області від 4 лютого 2014 року у справі № 709/239/14-к апеляційне провадження за апеляційними скаргами прокурора прокуратури Чорнобаївського району Черкаської області Панченко О.В. та захисника підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25 січня 2014 року закрите у зв'язку з відмовою апелянтів від апеляційних вимог.

25 листопада, 9 грудня, 12 грудня 2014 року до Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (надалі - ТСК) надійшли заяви Коаліції молодіжних громадських організацій Черкаської області «Молода Черкащина», ОСОБА_11 та прокуратури Черкаської області про проведення спеціальної перевірки щодо судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області ОСОБА_2. відповідно до Закону України від 8 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні».

3 червня 2015 року ТСК ухвалила висновок № 38/02-15, яким визнала в діях судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області ОСОБА_2. під час розгляду клопотань про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 наявність ознак порушення присяги. Даний висновок з матеріалами перевірки направлено до ВРЮ для подальшого розгляду і прийняття рішення.

ВРЮ ухвалою від 24 вересня 2015 року №692/0/15-15 відкрила дисциплінарну справу щодо судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області ОСОБА_2.

5 листопада 2015 року ВРЮ прийняла Спірне рішення, дійшовши висновку про порушення суддею Чорнобаївського районного суду Черкаської області ОСОБА_2. присяги судді. Рішення обґрунтовано неналежним ставленням судді до службових обов'язків під час розгляду клопотань про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, оскільки не дотримано норм законодавства, не перевірено відповідність змісту клопотань вимогам статті 184 КПК України, не встановлено, чи доводять надані стороною обвинувачення докази наявності обґрунтованої підозри, обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

З огляду на викладене, ВРЮ зробила висновок, що допущені суддею порушення норм законодавства порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності, безсторонності та неупередженості, свідчать про несумлінне виконання своїх службових обов'язків, принижують авторитет судової влади і є підставою для внесення подання про звільнення з посади за порушення присяги.

Не погоджуючись із таким рішенням, ОСОБА_2 оскаржила його до суду.

Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України; в редакції від 15 грудня 2017 року) передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98- ВР "Про Вищу раду юстиції" (надалі - Закон № 22/98- ВР, що був чинним на момент прийняття Спірного рішення) повноваження, організація і порядок діяльності Вищої ради юстиції визначаються Конституцією України та цим Законом.

Пунктом 1 частини першої статті 131 Конституції України (в редакції на час ухвалення Спірного рішення) передбачено, що в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.

Відповідно до статті 32 Закону № 22/98- ВР питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4-6 частини п'ятої статті 126 Конституції України, Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншого суб'єкта у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою.

11 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 8 квітня 2014 року N 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади» (надалі - Закон N 1188-VII).

Цим законом було визначено правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції як тимчасового посиленого заходу з використанням існуючих процедур розгляду питань про притягнення суддів судів загальної юрисдикції до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади у зв'язку з порушенням присяги з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 3 Закон N 1188-VII суддя суду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів таких рішень, зокрема, про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв'язку з їх участю у таких акціях.

Частиною тринадцятою статті 4 Закону N 1188-VII передбачено, що при Вищій раді юстиції діє Тимчасова спеціальна комісія з перевірки суддів судів загальної юрисдикції, що, відповідно до статті 1 Закону N 1188-VII, здійснює перевірку суддів у передбачених законодавством випадках за для:

1) утвердження верховенства права в суспільстві та законності у діяльності судів;

2) відновлення довіри до судової влади в Україні;

3) з'ясування фактів, що свідчать про порушення суддями присяги, наявність підстав для притягнення суддів до дисциплінарної або кримінальної відповідальності;

4) утвердження в діяльності суддів принципів незалежності та неупередженості.

Статтею 7 Закону N 1188-VII визначено, що висновок Тимчасової спеціальної комісії про порушення суддею присяги разом із матеріалами перевірки направляється Вищій раді юстиції для розгляду та прийняття нею рішення у строк не більше трьох місяців з дня надходження висновку у порядку, визначеному законом. Порушення даного строку Вищою радою юстиції не є підставою для припинення процедури перевірки судді. Суддя має право на оскарження рішення Вищої ради юстиції в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України. Висновок Тимчасової спеціальної комісії про порушення суддею присяги є обов'язковим для розгляду Вищою радою юстиції.

Судом встановлено, що саме за результатами розгляду висновку ТСК як суб'єкта, визначеного законом, відповідач прийняв Рішення № 810/0/15-15.

У висновку ТСК вказала, що позивач не виконав покладених на нього професійних обов'язків під час гострого соціального конфлікту в Україні з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року, сприяв поширенню суспільно небезпечних посягань на правосуддя, не забезпечив в межах своїх повноважень дотримання принципів самостійності судів і незалежності суддів, конституційних засад судочинства, що і вказує на порушення суддею ОСОБА_2. присяги судді.

Розглянувши вказаний висновок ТСК, відповідач погодився із обґрунтованістю викладених в ньому доводів про вчинення під час розгляду клопотань про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у справах №№ 709/224/14-к, 709/231/14-к, 709/236/14-к, 709/237/14-к, 709/239/14-ксуддею ОСОБА_2 дій, які розцінено як порушення присяги.

Аналіз тексту Спірного рішення свідчить, що ці дії полягають у порушенні вимог статті 178 КПК України, оскільки суддею не надано належної оцінки всім обставинам в їх сукупності, внаслідок чого зроблено висновки, що не відповідають обставинам справи, а також у порушенні частини першої статті 194 КПК України, тому що суддею під час розгляду вказаних справ:

а) не перевірено відповідність змісту клопотань вимогам статті 184 КПК України;

б) не встановлено, чи доводять надані стороною обвинувачення докази наявності обґрунтованої підозри;

в) не оцінено обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як зазначив у оскаржуваному рішенні відповідач, наявність цих порушень випливає, зокрема, із ухвал суду апеляційної інстанції, якими скасовано ухвали позивача від 25 січня 2014 року у справах № 709/224/14-к (стосовно ОСОБА_3.), № 709/237/14-к (стосовно ОСОБА_6.) та № 709/231/14-к (стосовно ОСОБА_4.).

Проте, суд звертає увагу, що скасовуючи ухвали слідчого судді ОСОБА_2., суд апеляційної інстанції застосував вказаним особам більш м'який запобіжний захід на підставі тих самих клопотань слідчого і при цьому не встановив невідповідності змісту клопотань вимогам статті 184 КПК України та не послався на відсутність з боку сторони обвинувачення доказів обґрунтованості підозри у вчиненні особами вищезгаданих кримінальних правопорушень, в той час як про такі порушення з боку суду першої інстанції вказано у Спірному рішенні ВРЮ. Відсутні в ухвалах суду апеляційної інстанції і посилання на те, що наявні в матеріалах згаданих судових справ витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань мають будь-які недоліки, які впливають на вирішення питання про застосування запобіжного заходу, що зазначено у Рішенні ВРЮ.

Отже, наведене вказує, що висновки про наявність цих порушень законодавства при ухваленні позивачем судових рішень зроблені ВРЮ на підставі власної оцінки їх змісту.

Що стосується наявності порушень у вигляді неповноти судового розгляду та невідповідності висновків слідчого судді, викладених у її ухвалі, фактичним обставинам кримінального провадження, що полягали у встановленні і перевірці наявності ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, а також у недостатності врахування при обранні запобіжного заходу даних щодо особи підозрюваного згідно з вимогами статті 178 КПК України, про які зазначив суд апеляційної інстанції і які також покладені в основу Спірного рішення, то колегія суддів виходить з того, що у судових рішеннях слідчого судді ОСОБА_2. у справах №№ 709/224/14-к, 709/231/14-к, 709/237/14-к наявні власні висновки з цих питань і їх обґрунтування, проте апеляційний суд не погодився із їх достатністю та оцінкою і скасував судові рішення. Отже, в даному випадку апеляційний суд використав надані йому процесуальним законом повноваження та зробив власну оцінку обставин, яка вплинула на прийняте ним рішення про достатність більш м'якого запобіжного заходу. Слід зазначити, що висновки про достатність або недостатність обґрунтувань чи доказів є оціночним судженням, що ґрунтується на суб'єктивних факторах і є результатом внутрішнього переконання судді.

З огляду на це, покладення ВРЮ в основу Спірного рішення висновків про наявність вищевказаних порушень законодавства з боку судді виглядає як оцінка обґрунтованості судових рішень.

Щодо стосується судових рішень позивача у справах № 709/236/14-к (стосовно ОСОБА_5.) та 709/239/14-к (стосовно ОСОБА_7.), то вони взагалі в апеляційному порядку по суті переглянуті не були, отже ВРЮ самостійно у Спірному рішенні зробило висновок про наявність порушень законодавства з боку позивача під час їх розгляду.

Стосовно доводів Ради щодо проведення допиту, всупереч статті 223 КПК України, у нічний час, відсутності фіксування фактичного часу затримання підозрюваних відповідно до частини п'ятої статті 208 КПК України, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що дані порушення норм кримінального процесуального законодавства не можуть бути підставою для притягнення судді до відповідальності, оскільки були вчинені до обрання ОСОБА_2 запобіжного заходу щодо підозрюванихі їх наявність не була підставою для скасування апеляційним судом ухвал слідчого судді ОСОБА_2.

Підсумовуючи наведене та вирішуючи питання про правомірність Спірного рішення, колегія суддів зазначає, що аналіз його змісту беззаперечно вказує, що ВРЮ виходило з оцінки законності судових рішень позивача, а не його дій як судді під час їх винесення.

Частина перша статті 177 КПК України передбачає, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов'язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною другою цієї статті встановлено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Таке правове регулювання вказує на те, що слідчий суддя під час розгляду клопотання про обрання щодо підозрюваного міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою наділений повноваженнями тлумачити закон, оцінювати факти та докази.

Загальновідомим є те, що судді повинні мати необмежену свободу щодо неупередженого розгляду справ відповідно до законодавства та власного розуміння фактів.

Тлумачення закону, оцінювання фактів і доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (п. 66 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів ради Європи державам - членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухвалених 17.11.2010 року).

Обмеження суду в цьому свідчитиме про порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ВРЮ прийняла оскаржуване рішення без врахування наведених вище складових незалежності слідчого судді під час розгляду вищезазначених клопотань. Слід зазначити, що висновки про достатність або недостатність обґрунтувань в судовому рішенні чи доказів при встановленні певних фактів є оціночним судженням, що ґрунтується на суб'єктивних факторах і є результатом внутрішнього переконання судді, а тому використання таких обставин як підстави для відповідальності суперечить встановленим гарантіям незалежності судді.

Також у Спірному рішенні відповідач прийшов до висновку, що вищезазначені порушення позивачем норм законодавства порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності, безсторонності та неупередженості, свідчать про несумлінне виконання нею своїх обов'язків та принижують авторитет судової влади і є достатнім для внесення подання про звільнення ОСОБА_2 з посади за порушення присяги.

Проте, колегія суддів вважає даний висновок необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства в частині наявності підстав для застосування відповідальності у вигляді звільнення з посади за порушення присяги.

Частиною другою статті 32 Закону № 22/98- ВР визначено, що порушенням суддею присяги є:

вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів;

недотримання суддею вимог та обмежень, встановлених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції";

умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом;

порушення морально-етичних принципів поведінки судді.

Порушенням присяги судді, що обіймає адміністративну посаду в суді, є також невиконання ним посадових обов'язків, встановлених для відповідної адміністративної посади, пов'язаних з процесуальними діями.

Ознаки діянь, передбачених абзацами третім - п'ятим частини другої та частиною третьою статті 32 Закону № 22/98- ВР, за своїм юридичним змістом є зрозумілими та чіткими. Водночас діяння, закріплені в абзаці другому частини другої статті 32 Закону № 22/98- ВР, було викладено законодавцем за допомогою відносно визначених та оціночних понять, завдяки чому вони можуть бути неоднозначно або неоднаково застосовані у схожих ситуаціях.

Щодо цих положень Закону № 22/98- ВР, Європейська комісія "За демократію через право" (Венеціанська комісія) дійшла висновку, що "…є дуже важливим не змішувати етичні принципи з дисциплінарними питаннями і метою цього положення Закону має бути визначення усіх можливих дій, що можуть містити підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності, що тягнуть за собою відповідні санкції. Точність і передбачуваність підстав для дисциплінарної відповідальності є необхідною для правової визначеності і особливо для гарантій незалежності суддів; для цього треба намагатися уникати розпливчатих підстав або широких визначень. Водночас нове визначення містить дуже загальні поняття, серед яких такі, як "вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів" або "порушення морально-етичних принципів поведінки судді". Це видається особливо небезпечним, оскільки ці нечіткі поняття можуть призвести до можливості використання їх як політичної зброї проти суддів... Таким чином, підстави для дисциплінарної відповідальності, як і раніше, дуже широко окреслені і потрібне більш точне їх регулювання для забезпечення незалежності судової системи" (пункт 45 Спільного висновку Венеціанської комісії щодо Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо недопущення зловживань правом на оскарження" від 15-16 жовтня 2010 року № CDL(2010)029, далі - Спільний висновок). На основі викладеного підходу Венеціанська комісія рекомендувала Україні більш чітко визначити у законодавстві поняття "порушення присяги суддею" (підпункт 1 пункту 50 Спільного висновку).

Ґрунтуючись на Спільному висновку та на самостійному дослідженні норм українського законодавства щодо звільнення з посади суддів, Європейський суд з прав людини у своєму Рішенні від 09.01.2013 року у справі "Олександр Волков проти України" зазначив, що положення статті 32 Закону України "Про Вищу раду юстиції" залишає дисциплінарному органу широку свободу розсуду з питання щодо змісту поняття "порушення присяги" (пункт 174 Рішення). Згадане правове регулювання відповідатиме такій вимозі до якості закону, як його передбачуваність, лише за умови напрацювання національним дисциплінарним органом та судами конкретної та послідовної практики із застосування відповідних широко сформульованих положень закону (пункти 175-179 цього Рішення ЄСПЛ).

Зокрема, Європейський суд з прав людини відзначив, що "…у контексті дисциплінарного права при оцінці чіткості законодавчих актів має існувати розумний підхід, оскільки загальне формулювання actusreus таких правопорушень є питанням об'єктивної необхідності. У протилежному разі законодавчий акт не буде всебічно охоплювати питання та вимагатиме постійного перегляду та внесення змін, щоб відповідати новим обставинам, що виникають у практиці. Отже, опис правопорушення у законодавчому акті, який ґрунтується на переліку конкретних видів поведінки, але має загальне та необмежене кількісно застосування, не забезпечує гарантії належного вирішення питання передбачуваності закону. Повинні бути визначені та вивчені інші фактори, що впливають на якість правового регулювання та адекватність юридичного захисту від свавілля" (пункт 178 Рішення у справі "Олександр Волков проти України").

Важлива роль у правовому регулюванні таких відносин, за позицією Європейського суду з прав людини, надається безпосередньо судовим органам. Так, у пункті 179 згаданого Рішення від 09.01.2013 року Європейський суд вказав, що "…наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (п. 33 Рішення у справі "Гудвін проти Сполученого Королівства"). Хоча цей висновок був зроблений у контексті системи загального права, тлумачення, здійснюване судовими органами, не може недооцінюватися і в системах континентального права при забезпеченні передбачуваності законодавчих положень. Саме ці органи повинні послідовно тлумачити точне значення загальних положень закону та розсіювати будь-які сумніви щодо його тлумачення…".

З тексту Спірного рішення ВРЮ можливо визначити, що дії судді ОСОБА_2. відповідач кваліфікував саме як діяння, що встановлені абзацом другим частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР.

Як зазначалося, за цим абзацом порушенням суддею присяги є вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.

За своєю конструкцією зміст вказаної норми (абзацу) дає підстави для висновку про те, що зовнішній зміст норми становить одне речення, яке за будовою складається з однієї частини. Тобто цією нормою визначено лише єдиний юридичний склад порушення присяги.

Натомість при прийнятті оскаржуваного Рішення та встановленні у діях ОСОБА_2. порушення присяги, Вища рада юстиції не врахувала зазначеного та не визначила всіх ознак цього складу порушення присяги, зокрема не конкретизувала у чому саме полягали дії слідчої судді стосовно сумніву у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.

Відповідно до Оскаржуваного рішення підставою для внесення відповідачем подання до ВР України щодо звільнення ОСОБА_2 стало прийняття нею судових рішень із порушенням кримінального процесуального законодавства. Скасування цих судових рішень судом апеляційної інстанції, на думку відповідача, лише підтверджує порушення ОСОБА_2 норм чинного законодавства.

Однак, відповідно до частини першої статті 47 Закону України від 7 липня 2010 року№ 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (надалі - Закон № 2453-VI) суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

У свою чергу, частиною другою статті 83 Закону № 2453-VI передбачено, що скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли порушення допущено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов'язків.

Отже, чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством встановлено, що визначальною ознакою незалежності судді під час здійснення правосуддя є те, що суддя не може нести відповідальності за ухвалене ним рішення. Законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді може бути перевірена лише в апеляційному порядку судом апеляційної інстанції. Перевірка такого рішення будь-яким суб'єктом владних повноважень в іншому порядку законодавством не передбачена, а тому є такою, що суперечить приписам частини другої статті 19 Конституції України.

Тобто, ВРЮ не наділена повноваженнями щодо перевірки правильності оцінки судом доказів у справі, законності та обґрунтованості судового рішення. Проте, як встановлено колегією суддів, Спірне рішення частково ґрунтується на власній оцінці ВРЮ законності судових рішень позивача, а частково на обставинах, наведених апеляційним судом при скасуванні деяких з них, але не містить переконливих доводів про те, що позивачем при ухваленні судових рішень умисно порушено норми права чи неналежно виконувались службові обов'язки.

Отже, фактично підставою для притягнення ОСОБА_2 до відповідальності стала суб'єктивна переоцінка судом апеляційної інстанції певних обставин, що потягнуло скасування її рішень, та власна оцінка ВРЮ вищезгаданих судових рішень позивача, а не неналежне виконання посадових обов'язків. Однак, відповідно до вимог чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ухвалено рішення, повинні стосуватись виключно дій судді, а не оцінки змісту прийнятого ним судового рішення.

Таким чином, суд вважає, що при винесенні Спірного рішення ВРЮ вийшла за межі своїх повноважень, оскільки мотивація рішення стосується виключно законності та обґрунтованості судових рішень, винесених ОСОБА_2

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ВРЮ не доведено, що суддя ОСОБА_2 порушила присягу судді під час розгляду клопотань про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у справах №№ 709/224/14-к, 709/231/14-к, 709/236/14-к, 709/237/14-к, 709/239/14-к, а тому доводи, покладені в основу Рішення № 810/0/15-15, є помилковими.

Окрім того, колегія суддів також зазначає, що під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховується характер правопорушення, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність непогашених дисциплінарних стягнень та інші обставини, що стосується вчиненого суддею дисциплінарного правопорушення. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципів пропорційності.

Однак, при прийнятті Оскаржуваного рішення Рада не врахувала, що звільнення судді за порушення присяги є найсуворішою санкцією для судді, який вчинив діяння, несумісне з посадою; не врахувала стаж роботи ОСОБА_2 на посаді судді, стан її здоров'я, позитивну характеристику, те, що до дисциплінарної відповідальності вона раніше не притягувалась, тобто як суддя не допускала свідомого та систематичного порушення законів України під час здійснення правосуддя, та можливість застосування до судді більш м'якого дисциплінарного стягнення, ніж звільнення.

Щодо строку для притягнення позивача до відповідальності за порушення присяги, то суд відхиляє доводи ОСОБА_2 про застосування до неї шестимісячного строку притягнення до відповідальності з огляду на наступне.

На час вчинення ОСОБА_2 дій, які стали підставою для здійснення щодо неї дисциплінарного провадження (25 січня 2014 року) Закон № 2453-VI не встановлював строків для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.

У свою чергу, частиною четвертою статті 87 Закону № 2453-VI передбачалось, що дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше шести місяців із дня відкриття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

12 лютого 2015 року прийнято Закон № 192-VIII, яким внесено зміни, зокрема, до Закону № 22/98-ВР, а Закон № 2453-VI викладено в новій редакції.

Відповідно до внесених змін частиною другою статті 32 Закону № 22/98-ВР встановлено, що провадження стосовно звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

Згідно з новою редакцією Закону № 2453-V статтею 96 передбачено, що дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

Окрім того, частиною першою статті 97 Закону № 2453-V передбачено перелік видів дисциплінарних стягнень стосовно судді, одним із яких є висновок про направлення рекомендації до ВРЮ для вирішення питання про внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги.

Згідно з пунктом 8 розділу II Закону № 192-VIII заяви і скарги, подані до набрання чинності цим Законом, а також дисциплінарні провадження щодо суддів, розпочаті до набрання чинності цим Законом , здійснюються відповідно до Закону 2453-V у редакції, що діяла на момент подачі відповідної заяви (скарги), відкриття відповідного дисциплінарного провадження.

Отже, враховуючи вищенаведене, безпідставним є твердження про недотримання ВРЮ строків при прийнятті Спірного рішення.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що Рішення № 810/0/15-15, хоча і прийнято із дотриманням строків, однак не відповідає усім вимогам, закріпленим у статті 2 КАС України, є необґрунтованим, прийнято відповідачем без дотриманням вимог чинного на момент його постановлення законодавства, а тому підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 159-163, 241-246, 266 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до Вищої ради правосуддя про визнання рішення протиправним та його скасування задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати рішення Вищої ради юстиції від 5 листопада 2015 року № 810/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області ОСОБА_2. з посади за порушення присяги».

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його складення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 20 квітня 2018 року.

Головуючий Гімон М.М.

Судді Берназюк Я.О.

Бучик А.Ю.

Кравчук В.М.

Мороз Л.Л.