Справа № 553/1494/16-а
Суддя: Кононенко С. Д.
Дата ухвалення: 2016-06-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/1494/16-а
Провадження № 2-а/553/44/2016
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02.06.2016м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві в складі:

головуючого судді Кононенка С.Д.,

при секретарі Бобильовій А.П.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Полтавського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання протиправними та зобов»язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м.Полтаві про визнання протиправними та зобов»язання вчинити певні дії, в якому просить визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м.Полтаві щодо відмови їй у відновленні виплати раніше призначеної пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» з 1 квітня 2015 року; зобов»язати Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м.Полтава відновити їй виплату раніше призначеної пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» з 1 квітня 2015 року.

У травні 2016 року позивачка ОСОБА_3 надала заяву про в якій уточнила позовні вимоги, а саме просить:

1. Поновити строк для захисту мого порушеного права та відкрити скорочене провадження в порядку ст. 183-2 КАСУ.

2.Визнати протиправними дії Полтавського об'єднання Управління Пенсійного фонду України Полтавської області (Ленінський район) щодо відмови їй у відновленні виплати раніше призначеної пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» з 1 квітня 2015 року.

3.Зобов'язати Полтавське об'єднання Управління Пенсійного фонду України Полтавської області (Ленінський район) відновити їй виплату раніше призначеної пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» з 1 квітня 2015 року.

4.Відповідно до п. 1 ч.2 ст.256 КАСУ допустити негайне виконання рішення суду в повному обсязі.

5.Стягнути з державного бюджету на її користь судові витрати.

Ухвалою суду від 02.06.2016 року у справі було замінено сторону відповідача, а саме: управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м.Полтаві на правонаступника Полтавське об»єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області.

В судове засідання позивачка ОСОБА_3 не з»явилась, але надала суду заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, надавши письмові заперечення проти позову.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, ознайомившись з запереченнями, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, прийшов до висновку , що заявлені вимоги підлягають до задоволення за наступних підстав.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна доводити ті обставини , на яких грунтується її вимоги та заперечення, крім випадків , встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 перебуває на пенсійному обліку у Пенсійному фонді України Ленінського району в місті Полтава, який з 1 квітня 2016 реорганізовано в Полтавське об'єднання Управління Пенсійного фонду України Полтавської області з 27.02.2014 року і з цього часу отримує пенсію згідно Закону України «Про державну службу», та з 01.04.2015 року перестала отримувати призначену пенсію. У січні 2016 року відповідно до довідки про суми виплачених доходів і утриманих з них податків фізичних осіб за 2015 рік позивачу стало відомо, що призначена їй пенсія не нараховується. На звернення до відповідача від 14.03.2016 року з приводу відновлення виплати пенсії, позивачка отримала відмову в цьому повідомленням від 18.03.2016 року №13/Т-06, та вважає дії відповідача протиправними, та такими, що суперечать нормам законодавства України та нормам міжнародного права.

В даний час позивачка працює на державній службі в прокуратурі Полтавської області.

З 27.02.2014 року отримує пенсію, призначену згідно Закону України «Про державну службу».

З 01.04.2015 року у зв'язку з набранням чинності Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», виплата пенсії їй була припинена.

Згідно відповіді Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтава від 18.03.2016 року №13/Т-06 позивачу відмовлено у поновленні вже призначеної пенсії. Із відповіді вбачається, що, відповідно до сг.37 Закону України «Про державну службу» /16.12.1993, №3723-ХІІ/ в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-УІІІ тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст.10 Закону України про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цих Законом, Законами України «Про статус Народного депутата України», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсія, відповідно до цієї статті, не виплачується; у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особам відповідно до цієї статті, (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Після звільнення з роботи виплати пенсії відповідно до цього Закону поновлюються.

Згідно частини 4 статті 37 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII: тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів І та II групи інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус судців», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання, не виплачується.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Таким чином, відповідач, посилаючись на вимоги ст.5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року призначену позивачу пенсію не виплачує, зважаючи на те, що вона перебуває на державній службі.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України,

Згідно ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовим актами.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку.

Станом на 1 червня 2015 року посада, на якій працює позивачка давала право на отримання пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».

Разом з тим, відповідно до пункту 5 розділу III «;Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213- VIII у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про державну службу».

Вказаний в пункті 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року не прийнятий, а тому пенсія державним службовцям здійснюється відповідно до діючого Закону України «Про державну службу».

Виходячи з принципу незворотності дії законів у часі, положення п. 5 Прикінцевих положень зазначеного Закону №213 від 02.03.2015 року стосуються порядку призначення пенсії у разі реалізації права на пенсійне забезпечення, а не відновлення чи перерахунку вже призначеної пенсії, оскільки ці процедури є різними за змістом і механізмом їх проведення.

Крім цього, в тексті вказаного Закону чітко визначено «з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України».

При цьому, право на пенсію у позивачки виникло ще при призначенні пенсії, а отже з 1 червня 2016 року перешкоди для виплати вказаної пенсії у відповідача були відсутні.

Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено строки відновлення та поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» принципами загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, поряд з іншими, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат; державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальність суб'єктів системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків.

Відповідно до ст.68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей.

Відповідно дост.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зазначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 4.Х1.1959) (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) (далі Конвенція) передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Стаття 1 Першого протоколу (Париж, 20.111.1952) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 18 Конвенції обмеження, які дозволяються нею щодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду Україна № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя, оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акта прямої дії. Судові рішення мають грунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Таким чином, діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване ст.46 Конституції України, обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм вище проаналізованого чинного законодавства.

Рішенням Європейського Суду з прав людини по справі «Іліан проти Туреччини» (яке відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає застосуванню національними судами при розгляді справ та є джерелом права), визначено, що правило встановлення обмежень до суду у зв'язку з пропуском строку, повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, оскільки залишення без розгляду справи фактично означає позбавлення права особи на судовий захист, який гарантований Конституцією.

Крім того, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 4.07.2013 у справі К/9991/89044/11, визначено, що право на судовий захист є важливішим, ніж встановлені державою процесуальні особливості реалізації ним цього права.

Шестимісячний строк, визначений ст. 99 КАС України для звернення особи до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, не сплинув.

Враховуючи суттєві порушення конституційного права позивача на соціальний захист та з метою захисту її майнових прав, відповідно до ч.2 ст.256 КАСУ, суд вважає за можливе звернути судове рішення до негайного виконання в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3,6,9, 11, 18, 71 ч. 2, 94, 99, 158-163, 244-2, 256 КАС України, ст.ст. 19, 22, 46 Конституції України, Законами України "Про державну службу", "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", «Про пенсійне забезпечення», суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Полтавського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання протиправними та зобов»язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Полтавського об'єднання Управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо відмови ОСОБА_3 у відновленні виплати раніше призначеної пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» з 1 квітня 2015 року.

Зобов'язати Полтавське об'єднання Управління Пенсійного фонду України Полтавської області відновити ОСОБА_3 виплату раніше призначеної пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» з 1 квітня 2015 року.

Допустити негайне виконання рішення суду в повному обсязі.

Зобов»язати Управління державної казначейської служби у Полтавській області повернути з державного бюджету на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн.21 коп.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_4