Справа № 803/1109/14
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2018-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 квітня 2018 року

Київ

справа №803/1109/14

касаційне провадження №К/9901/10844/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І.,

суддів: Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Волинської митниці ДФС, яка є правонаступником Ягодинської митниці Міндоходів України (далі - Митниця) на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 26.06.2014 (суддя - Ковальчук В.Д.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2016 (головуючий суддя - Бруновська Н.В., суддя - Костів М.В., Шавель Р.М.) у справі за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2.) до Ягодинської митниці Міндоходів України про визнання протиправною та скасування картки відмови,

УСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ФОП ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Митниці, у якому просила визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 16.12.2013 №205070000/2013/00188.

На обґрунтування зазначених позовних вимог ФОП ОСОБА_2 послалась на те, що декларантом було належним чином внесено інформацію до граф 12, 45 вантажної митної декларації, і декларантом не порушено вимоги статті 53 Митного кодексу України. Вважаючи картку відмови такою, що не відповідає чинному законодавству, позивач просить її скасувати.

Волинський окружний адміністративний суд постановою від 26.06.2014 позов задовольнив повністю: визнав протиправною та скасував картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 16.12.2013 №205070000/2013/00188.

Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 25.05.2016 рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суди виходили з того, що розглянувши подані позивачем для митного оформлення документи, Митниця не прийняла одного з рішень, передбаченого ч. 3 ст. 53 Митного кодексу України - про визнання митної вартості товару чи про її коригування, оскільки декларація митної вартості від 16.12.2013 не містить жодних відміток митного органу у відповідній графі. Що ж стосується посилань Митниці на раніше прийняте рішення про коригування митної вартості товару, імпортованого за одним і тим же зовнішньоекономічним контрактом, то суди дійшли висновку про неможливість його застосування до спірних правовідносин, оскільки кожна партія товару, що підлягає митному оформленню, носить індивідуальний характер та потребує дотримання процедури, встановленої ч. 3 ст. 53 Митного кодексу України.

Митниця оскаржила рішення судів першої та апеляційної інстанції до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 07.07.2016 відкрив касаційне провадження у справі, замінивши Ягодинську митницю Міндоходів України її правонаступником - Волинською митницею ДФС.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме: статей 53, 54, 58, 256, 266 Митного кодексу України, Правил заповнення декларації митної вартості, затвердженої наказом Державної митної служби України від 30.05.2012 №651, які підлягали застосуванню, а також вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що призвело до неповного з'ясування обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Позивач своїм процесуальним правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористався.

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, статтю 125 Конституції України викладено в редакції, згідно з якою Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 №2 «Про визначення дня початку роботи Верховного Суду» днем початку роботи Верховного Суду визначено 15.12.2017.

Законом України від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, Кодекс адміністративного судочинства викладено в новій редакції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Хохуляк В.В., Шипуліна Т.М.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 05.04.2018 прийняв касаційну скаргу Митниці до провадження, визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи та призначив попередній розгляд справи на 10.04.2018.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ФОП ОСОБА_2 подала до Митниці митну декларацію за формою МД-2 від 16.12.2013 №205070000/2013/061204, згідно якої митна вартість товару, придбаного на підставі контракту від 14.11.2013 №55/2013/DE, укладеного між позивачем та Фірмою «Ahlborn Fleisch Handelsgesellschaft mbH» (Німеччина), була визначена за ціною контракту (метод 1). У графах 12, 45 вантажної митної декларації №205070000/2013/061204 було вказано митну вартість у розмірі 108622,71 грн.

За результатом проведеного митного контролю позивачу було відмовлено у митному оформленні товару та видано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 16.12.2013 №205070000/2013/00188, у якій зазначено про невідповідність заповнення граф 12, 45 вантажної митної декларації вимогам статті 53 Митного кодексу України та рішенню про визначення митної вартості товару від 19.11.2013 №205000006/2013/000121/2.

При цьому, як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, у графу «Для відміток митниці» вантажної митної декларації від 16.12.2013 №205070000/2013 інспектором митного органу не внесено жодного запису, у тому числі щодо необхідності надання декларантом додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості. Крім того, у даному випадку окремого рішення про коригування митної вартості не приймалося, процедура консультацій із декларантом щодо вибору методу для визначення митної вартості товару не проводилася.

Відповідно до частини першої статті 53 Митного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

У частині другій цієї статті наведений перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів.

Згідно з частиною п'ятою цієї статті забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті. При цьому, положеннями частини 6 цієї статті передбачено, що декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.

Відповідно до частини першої статті 54 Митного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що за результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Відповідно до частини одинадцятої статті 264 Митного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) орган доходів і зборів відмовляє у прийнятті митної декларації виключно з таких підстав: 1) митна декларація не містить усіх відомостей або подана без документів, передбачених статтею 335 цього Кодексу; 2) електронна митна декларація не містить встановлених законодавством обов'язкових реквізитів; 3) митну декларацію подано з порушенням інших вимог, встановлених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але цим повноваженням кореспондує право декларанта підтвердити митну вартість товару документами, перелік яких визначений у частині другій статті 53 Митного кодексу України. Крім того, ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов'язковою, оскільки з цією обставиною закон пов'язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Натомість, за обставин, які склались у даній справі, Митниця взагалі позбавила декларанта його права підтвердити митну вартість імпортованого товару, одразу відмовивши у митному оформленні товару і не пересвідчившись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості.

Факт наявності рішення про коригування митної вартості товару, прийнятого за результатами митного контролю при митному оформленні раніше ввезеної партії товару по цьому ж зовнішньоекономічному договору, не є тією правовою підставою, яка дозволяє суб'єкту владних повноважень уникати процедур, встановлених Митних кодексом України, для обрання методу визначення митної вартості товару.

Відтак, усі доводи касаційної скарги, які мають на меті довести протилежне, є хибними та такими, що суперечать принципам, закріпленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суди попередніх інстанцій правильно встановили, що прийняття картки відмови у митному оформленні з підстав невідповідності граф 12, 45 вантажної митної декларації приписам статті 53 Митного кодексу України, не ґрунтується на законі. А факт неприйняття за наслідками митного контролю рішення про коригування митної вартості або про її визнання, не витребування у декларанта додаткових документів на підтвердження такої вартості та не проведення процедури консультації щодо послідовного вибору методу визначення митної вартості товару є підставою для скасування оскаржуваної картки відмови.

Таким чином, доводи Митниці, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків, наведених у постанові Волинського окружного адміністративного суду від 26.06.2014 та ухвалі Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.06.2016, оскільки суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права до встановлених у справі правовідносин, а тому у задоволенні її касаційної скарги слід відмовити.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга Митниці підлягає залишенню без задоволення, а постанова Волинського окружного адміністративного суду від 26.06.2014 та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.06.2016 - без змін.

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 356 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною другою статті 133 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) передбачено, що якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 07.07.2016 відстрочений Митниці сплату судового збору до прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час звернення з касаційною скаргою) за подання до адміністративного суду касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становила 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. У свою чергу, за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру ставка судового збору становила 0,06 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду (у редакції Закону, чинній час звернення з адміністративним позовом).

Таким чином, за подання касаційної скарги відповідач мав сплатити судовий збір у сумі 87,69 грн., який і підлягає стягненню з Митниці за рахунок її бюджетних асигнувань.

Керуючись ст. ст. 133, 139, п.1 ч.1 ст. 349, ст. 350, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359, підпунктом 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Волинської митниці ДФС залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 26.06.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.06.2016 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Волинської митниці ДФС судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 87,69 грн. (Отримувач коштів: УДКСУ у Печерському районі. Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897. Банк отримувача: ГУ ДКСУ у м. Києві. Код банку отримувача (МФО): 820019. Рахунок отримувача: 0007. Код класифікації доходів бюджету: 22030102. Призначення платежу: «;101;________ код клієнта за ЄДРПОУ; судовий збір за позовом _________ у справі №_________, Верховний Суд»).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк

Т.М. Шипуліна