Справа № 820/1700/18
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2018-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

12 квітня 2018 р. № 820/1700/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кухар М.Д., розглянувши у порядку спрощеного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом, в якому просить суд:

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 за період часу з 01.04.2015 року по 21.03.2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є пенсіонером органів внутрішніх справ України. Перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб від 09.04.1992 року №2262-ХІІ.

Відповідач надав через канцелярію суду відзив, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову, у звязку з тим, що позивач за відмітками у паспорті у спірний період не мав реєстрації в м. Харкові та Харківській області, в матеріалах пенсійної справи відсутня довідка уповноваженого органу про фактичне місце проживання у цей період, у зв'язку з чим для здійснення пенсійних виплат не має підстав.

13.03.2018 року ухвалою Харківського окружного адміністративного суду прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи позову та відзиву проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Позивач після виходу на пенсію перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області за місцем реєстрації: м. Луганськ, вул. Текстильщиків, буд. 14.

У зв'язку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції, позивач був змушений покинути постійне місце проживання та переїхати на підконтрольну територію України для тимчасового проживання.

Рішенням виконавчого комітету Балаклійської міської ради Харківської області № 154 від 20.06.2014 року позивачу було надано дозвіл на реєстрацію місця перебування за адресою : Харківськв область, м. Балаклія, пл. ім. В.Й. Казмірука, 13, прим. 24.

В тому ж році позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою про виплату пенсії за місцем фактичного перебування. Зазначене звернення було розглянуто відповідачем та вирішено питання про здійснення пенсійних виплат за місцем фактичного перебування.

09.03.2015 року в позивача закінчився строк тимчасової реєстрації місця його фактичного перебування за адресою: Харківськв область, м. Балаклія, пл. ім. В.Й. Казмірука, 13, прим. 24.

У зв'язку з настанням зазначених обставин відповідачем з 01.04.2015 року було призупинено виплату пенсії позивачу.

22.03.2016 року позивач зареєстрував місце фактичного перебування в Харківському центрі реінтеграції бездомних осіб за адресою м. Харків, вул. Миру, 102, після чого пенсійні виплати позивачу було відновлено, проте нараховану суму пенсії за період з 01.04.2015 року по 21.03.2016 року так і не виплачено, з мотивів, що в зазначений період в позивача була відсутня реєстрація в м. Харків та Харківській області.

На звернення позивача, листом від 31.10.2017 року Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повідомило, що згідно ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон) нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Оскільки згідно з відмітками у паспорті позивача у період з 01.04.2015 по 21.03.2016 позивач не мала реєстрації в м. Харкові та Харківській області, та в матеріалах пенсійної справи була відсутня, також, і довідка уповноваженого органу про фактичне місце проживання у цей період, вилату пенсії позивачу у період з 01.04.2015 по 21.03.2016, було призупинено, та станом на дату надання відповіді немає законних підстав для здійснення пенсійних виплат у вказаний період.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 є пенсіонером, отримує пенсію за вислугу років з 2004 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсіонерам з числа військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.

Відповідно до ч. 2-5 Ст..52 зазначеного закону іншим особам, які мають право на пенсійне забезпечення згідно з цим Законом, пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України через установи відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" за місцем фактичного проживання пенсіонера на підставі відповідних документів, що оформляються органом Пенсійного фонду України. Виплата пенсій провадиться за поточний місяць загальною сумою у встановлений строк, але не пізніше останнього числа місяця, за який виплачується пенсія. За бажанням пенсіонера доставка пенсії може здійснюватися через підприємства звязку за місцем його фактичного проживання незалежно від реєстрації місця проживання. Переказ пенсії поштою або доставка її за місцем фактичного проживання пенсіонера здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується відповідачем, позивач у 2014 році звернувся до Головного управління ПФУ в Харківській області з заявою про виплату йому пенсії за місцем фактичного перебування, тимчасово зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, прим. 24. Факт реєстрації фактичного місця перебування підтверджується копією паспорту позивача, наданою до матеріалів справи.

Таким чином, відповідачу було повідомлено адресу фактичного місця перебування позивача. При цьому суд зазначає, що Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» не вимагає систематичних документальних підтверджень від пенсіонера відомостей щодо його фактичного місця проживання.

Відповідачем за наслідками розгляду звернення позивача було прийнято рішення про здійснення пенсійних виплат за місцем фактичного перебування, відповідно до ст. 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Проте, після закінчення строку тимчасової реєстрації позивача, відповідач припинив виплати пенсії позивачу, з підстав відсутності реєстрації на території м. Харкова та Харківської області.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Суд також зазначає, що відповідно до ст. 1-1. Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування".

Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» зокрема не визначено підстав для призупинення виплати пенсій зазначеним категоріям осіб.

Відповідно до ст. 4 Закону №1058 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Підстави припинення та поновлення виплати пенсії зокрема встановлені статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що є частиною законодавства про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб. У частині 1 цієї статті вказано, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

- якіщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

- на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

- у разі смерті пенсіонера;

- у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

- в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» не передбачає такої підстави для припинення або зупинення пенсійних виплат як закінчення тимчасової реєстрації фактичного місця перебування пенсіонера.

Таким чином, суд вважає, що на час припинення відповідачем виплати пенсії позивачу 01.04.2015 року були відсутні, встановлені ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстави для такого припинення.

Доказів наявності інших підстав для припинення виплати пенсії позивачу, зазначених у ст. 49 Закону №1058 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідачем до суду не надано.

Крім того, позивачем до суду надано довідку № 172 від 09.06.2017 року відповідно до якої ОСОБА_1 дійсно прибула з м. Луганська і не була зареєстрована, але за свідченням сусідів тимчасово проживала у знайомих в будинку по вул. Перемоги Ізюмського району Харківської області з 01.04.2015 року по 21.03.2016 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з відповіді ГУПФУ в Харківській області від 31.10.2017 року № 2117/К-14, позивач звертався до Головного управління ПФУ в Харківській області за виплатою пенсії за місцем фактичного проживання відповідно до ст. 52 Закону України " «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», а не як внутрішньо переміщена особа, а отже посилання відповідача на будь-які акти законодавства, що встановлюють порядок виплати позивачу пенсії як внутрішньо переміщеній особі є безпідставними, та не беруться судом до уваги.

Інших доводів, правових обґрунтувань на підтвердження правомірності та законності дій та припинення виплати пенсії позивачу відповідач не навів.

У відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною, відповідно до статті 46 Конвенції суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до ст. ст. 7, 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірності припинення позивачу виплати пенсії, а отже адміністративний позов є таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень

Таким чином, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог позивача, та прийняти рішення щодо визнання незаконними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо невиплати позивачу пенсії у період з 01.04.2015 по 21.03.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст.139, 241-246, 257, 258, 262, 263, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса:вул. Чкалова, 32, м. Балаклія, Харківська область, 64200, ідент. код: НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, адреса: майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під'їзд, 2 поверх, м. Харків, 61022) про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити виплату пенсії за період часу з 01.04.2015 року по 21.03.2016 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, адреса: майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під'їзд, 2 поверх, м. Харків, 61022) на користь ОСОБА_1 (адреса:вул. Чкалова, 32, м. Балаклія, Харківська область, 64200, ідент. код: НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань суму сплаченого судового збору у загальному розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Скарга може бути подана у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Суддя Кухар М.Д.