Справа № 803/285/18
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2018-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року ЛуцькСправа № 803/285/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Денисюка Р.С.,

при секретарі судового засідання Шепталовій А.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ до Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ (далі ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ, позивач) звернулося з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області (далі ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області, відповідач) про визнання дій протиправними щодо повернення на доопрацювання матеріалів про видачу дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами та зобовязання розглянути питання щодо можливості/неможливості видачі позивачу дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами та прийняти рішення щодо можливості видачі такого дозволу.

Ухвалою суду від 23.03.2018 відкрито провадження у даній справі та відповідно до приписів статей 12, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 11:45 год. 16.03.2018 (а.с. 1). 16.03.2018 в судовому засіданні було оголошено перерву у розгляді справи до 15:00 год. 27.03.2018, а в подальшому, у звязку з клопотанням представника позивача було оголошено перерву до 14:00 год. 11.04.2018.

В судовому засіданні представник позивача уточнила позовні вимоги, а саме: просила визнати протиправними дії щодо повернення на доопрацювання документів, поданих позивачем 20.11.2017 для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, та зобовязати відповідача повторно розглянути заяву від 20.11.2017 та додані до неї документи для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами та прийняти рішення, яким встановити можливість видачі такого дозволу ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що листами від 17.07.2017 та 24.11.2017 ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області повернуто на доопрацювання документи, подані позивачем для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами у звязку з тим, що подані документи не містять повної інформації необхідної для прийняття рішення щодо можливості видачі дозволу на викиди, а саме: нормативний розмір санітарно-захисної зони, яка згідно ДСП 173-96 становить 300 м ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ не дотриманий (найближча житлова забудова знаходиться на відстані 80 м), а також у звязку із втратою сили висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 13.07.2006 № 05.30.02-07/33070 в частині зменшення розміру санітарно-захисної зони до 80 м.

Вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 302 «Про затвердження Порядку проведення та оплати робіт, пов'язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян-підприємців, які отримали такі дозволи» не передбачено право відповідача повертати на доопрацювання документи за наслідками розгляду заяви про видачу дозволу.

Твердження відповідача щодо недотримання нормативного розміру санітарно-захисної зони вважає необґрунтованим, з огляду на те, що 30.12.2003 Волинська обласна служба Українстької державної експертизи видала позитивний висновок комплексної державної експертизи робочого проекту «Завод по виготовленню утеплюючих матеріалів по вул. Липинського, 7 в с. Струмівка Луцького району», в подальшому 26.02.2004 інспекцією державного архітектурно-будівельного Луцької районної державної адміністрації видано дозвіл на виконання робіт щодо будівництва заводу, а в лютому 2005 року складено акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації.

При цьому, житлова забудова в межах 300 метрової санітарно-захисної зони відбулася вже після відведення земельної ділянки для будівництва заводу по виготовленню утеплюючих матеріалів та після введення в експлуатацію цього заводу.

Враховуючи наведене, вважає дії відповідача щодо повернення на доопрацювання, поданих документів для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами протиправними та такими, що призвели до порушення прав позивача на отримання відповідного дозволу та здійснення господарської діяльності.

Просить позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у письмовому відзиві на позовну заяву (а.с. 130-134) позовних вимог, із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, не визнав посилаючись на те, що після розгляду відповідачем документів, ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ не зверталося до обласної державної адміністрації щодо видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, та відповідно остання не приймала рішення про відмову у видачі такого дозволу через дії відповідача, тому права позивача не порушені та не підлягають судовому захисту. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги, із врахуванням заяви про їх уточнення, підтримала повністю, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засідання проти позовних вимог заперечив, просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ 28.08.2015 зареєстроване як юридична особа; основний вид економічної діяльності 23.99 виробництво неметалевих мінеральних виробів, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20.11.2017 (а.с. 19).

Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.10.2015 ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ є власником приміщення заводу по виготовленню утеплюючи матеріалів, розташованого за адресою: Волинська область, Луцький район, село Струмівка, вулиця Липинського, 7 (а.с. 20).

10.07.2017 ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ подано до дозвільного центру Центр надання адміністративних послуг Луцької міської ради заяву та пакет документів для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами (а.с. 26).

Листом від 17.07.2017 за № 4.1-09/2772 ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області повернуто документи позивача на доопрацювання у звязку з тим, що подані документи не містять повної інформації, необхідної для прийняття рішення щодо можливості видачі дозволу на викиди, а саме: нормативний розмір санітарно-захисної зони, яка згідно ДСП 173-96 становить 300 м ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ не дотриманий (найближча житлова забудова знаходиться на відстані 80 м) (а.с. 22-23).

20.11.2017 ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ повторно звернулося до дозвільного центру Центр надання адміністративних послуг Луцької міської ради з пакетом документів для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, а саме були подані заява; звіт по інвентаризації стаціонарних джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, видів та обсягів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, пилогазоочисного обладнання; документи, в яких обґрунтовуються обсяги викидів забруднюючих речовин, в письмовій та електронній формах; копія акту санітарно-епідеміологічного обстеження, складеного спеціалістами управлінь Держпродспоживслужби у районах та містах Волинської області Ф-315/о; копії протоколів лабораторних досліджень обєктів довкілля; погоджені з Держпродспоживслужбою періодичність виробничого лабораторного контролю, місця виміру і перелік шкідливих речовин, які контролюються; копія документа, який підтверджує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта (а.с. 21, 27).

Листом від 24.11.2017 за № 4.1-09/5140 ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області повернуто документи на доопрацювання у звязку з тим, що подані документи не містять повної інформації, необхідної для прийняття рішення щодо можливості видачі дозволу на викиди, а саме: нормативний розмір санітарно-захисної зони, яка згідно ДСП 173-96 становить 300 м ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ не дотриманий (найближча житлова забудова знаходиться на відстані 80 м) та висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 13.07.2006 № 05.30.02-07/33070 на робочий проект «Завод по виробництву панелей матів та фігурних ізоляційних деталей, потужністю 5 тис. т/рік в с. Струмівка Луцького району по вул. Липинського, 7» в частині зменшення розміру санітарно-захисної зони до 80 м, виданий заявнику експертизи ТзОВ «Мінмат Ревбері», враховуючи постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2009 по справі № 22а-13831/08/9104 втратив силу.

При цьому проінформовано, що відповідно до закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» органи державного санітарно-епідеміологічного нагляду не здійснюють контроль за дотриманням вимог санітарних норм і правил при проектуванні, будівництві та прийнятті в експлуатацію обєктів будь-якого призначення. Тобто, Держпродспоживслужба не несе відповідальності за незаконне розміщення будь-яких обєктів та не має на меті перешкоджання господарській діяльності субєктів господарювання (а.с. 24-25).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 10 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» підприємства, установи, організації та громадяни - суб'єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов'язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов'язані, зокрема, здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо.

Відповідно до частини пятої статті 11 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб'єкту господарювання, об'єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності і порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру, та адміністраторів визначає Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Відповідно до статті 1 цього Закону документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ в електронному вигляді (запис про наявність дозволу, висновку, рішення, погодження, свідоцтва, іншого документа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), який дозвільний орган зобов'язаний видати суб'єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб'єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 4-1 цього Закону порядок видачі документів дозвільного характеру, внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань записів про переоформлення, анулювання документів дозвільного характеру визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 302 затверджено Порядок проведення та оплати робіт, пов'язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян-підприємців, які отримали такі дозволи (далі Порядок № 302).

Пунктом 4 Порядку № 302 передбачено, що для отримання дозволу суб'єкт господарювання: оформляє заяву; готує документи, в яких обґрунтовуються обсяги викидів забруднюючих речовин; проводить інвентаризацію стаціонарних джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, видів та обсягів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, пилогазоочисного обладнання; проводить оцінку впливу викидів забруднюючих речовин на стан атмосферного повітря на межі санітарно-захисної зони; розробляє плани заходів щодо: досягнення встановлених нормативів граничнодопустимих викидів для найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин; охорони атмосферного повітря на випадок виникнення надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру; ліквідації причин і наслідків забруднення атмосферного повітря; остаточного припинення діяльності, пов'язаної з викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря, та приведення місця діяльності у задовільний стан; запобігання перевищенню встановлених нормативів граничнодопустимих викидів у процесі виробництва; здійснення контролю за дотриманням встановлених нормативів граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин та умов дозволу на викиди; обґрунтовує розміри нормативних санітарно-захисних зон, проводить оцінку витрат, пов'язаних з реалізацією заходів щодо їх створення; проводить оцінку та аналіз витрат, пов'язаних з реалізацією запланованих заходів щодо запобігання забрудненню атмосферного повітря; готує інформацію про отримання дозволу для ознайомлення з нею громадськості відповідно до законодавства.

Згідно з пунктами 5-6 Порядку № 302 суб'єкт господарювання, об'єкт якого належить до першої групи, для отримання дозволу подає Мінприроди, а суб'єкт господарювання, об'єкт якого належить до другої або третьої групи, - дозвільному центру у письмовій та в електронній формі документи, підготовлені відповідно до затвердженої Мінприроди Інструкції про загальні вимоги до оформлення документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для підприємств, установ, організацій та громадян-підприємців, а також вміщує в місцевих друкованих засобах масової інформації повідомлення про намір отримати дозвіл із зазначенням адреси місцевої держадміністрації, до якої можуть надсилатися зауваження громадських організацій та окремих громадян.

Мінприроди та дозвільні центри передають Держсанепідслужбі, її територіальним органам відповідно заяву та документи на отримання дозволу.

Держсанепідслужба, її територіальні органи протягом 15 календарних днів з дати надходження документів приймають рішення щодо можливості/неможливості видачі дозволу, яке надсилається Мінприроди та дозвільним центрам відповідно.

У разі прийняття рішення щодо неможливості видачі дозволу у ньому зазначається зміст зауважень.

У відповідності до пункту 8 Порядку № 302 орган, який видав дозвіл, протягом 30 календарних днів розглядає заяву та документи на отримання дозволу і у разі відсутності зауважень видає дозвіл. У разі наявності зауважень документи повертаються суб'єкту господарювання з викладом їх змісту та зазначенням терміну повторного подання. Рішення про видачу дозволу надсилається органом, який видав дозвіл, суб'єкту господарювання та Держсанепідслужбі або її територіальним органам.

З аналізу пунктів 5-6, 8 Порядку № 302 випливає, що за результатами розгляду заяви та поданих документів територіальні органи Держпродспоживслужби приймають рішення щодо можливості або неможливості видачі дозволу, яке надсилається Мінприроди та дозвільним центрам відповідно.

Як встановлено судом, позивачем на виконання вимог пункту 4 Порядку № 302 подано до дозвільного центру Центр надання адміністративних послуг Луцької міської ради пакет документів для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.

Листом ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області від 24.11.2017 за № 4.1-09/5140 у відповідь на заяву позивача від 20.11.2017 про надання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря повідомлено останнього про те, що подані документи не містять повної інформації, необхідної для прийняття рішення щодо можливості видачі дозволу на викиди, які, на думку ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області є підставою для повернення документів на доопрацювання.

Проте суд не погоджуються із висновком відповідача про недотримання ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ нормативного розміру санітарно-захисної зони, яка згідно ДСП 173-96 становить 300 м, з огляду на таке.

З матеріалів справи слідує, що 24.05.2002 Підгайцівською сільською радою Луцького району прийнято рішення № 2-19 «Про зміну цільового призначення земельної ділянки», яким дозволено ОСОБА_3 змінити цільове призначення власної приватизованої земельної ділянки площею 1,00 га наданої в с. Струмівка Луцького району (а.с. 44).

25.10.2002 Підгайцівською сільською радою Луцького району прийнято рішення № 4-19 «Про зміну цільового призначення земельної ділянки гр. ОСОБА_3К.», яким затверджено проект зміни цільового призначення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 площею 1,00 га, яка розташована в с. Струмівка Луцького району для будівництва заводу по виготовленню утеплюючих матеріалів та переведено вказану земельну ділянку із земель сільськогосподарського призначення в землі промисловості для будівництва зазначеного заводу (а.с. 45).

Згідно з договором оренди від 01.02.2003 вказана земельна ділянка передана в оренду СП ТзОВ «»Волинь-Транс» для будівництва та обслуговування заводу по виготовленню утеплюючих матеріалів (а.с. 46-47).

Відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Луцької районної державної адміністрації Волинської області надано висновок від 04.02.2003 щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації державним будівельним нормам та місцевим правилам забудови. У даному висновку зазначено, що земельна ділянка вільна від забудови: з півночі відносно неї знаходиться виробнича територія заводу «Іскра»; з півдня та сходу орні землі та із заходу виробнича територія СП «КЛВ».

В подальшому, рішенням виконавчого комітету Підгайцівської сільської ради Луцького району від 24.02.2003 № 9 Спільному українсько-німецькому підприємству «Волинь-Транс» надано дозвіл на будівництво заводу по виготовленню утеплюючих матеріалів в с. Струмівка (а.с. 51).

В процесі отримання вихідних даних для розробки проектно-кошторисної документації Луцькою районною санітарно-епідеміологічною станцією було видано висновок від 07.03.2003 № 26 щодо вибору (відведення) земельної ділянки під забудову, в якому зазначено, що вищезазначений обєкт будівництва на навколишнє природне середовище і гігієнічні умови проживання населення не впливає; розміри санітарно-захисної зони у відповідності з ОСОБА_4 «Планування та забудова населених місць» заводу по виготовленню утеплюючи матеріалів віднесено до ІІІ класу, санітарно-захисна зона 300 м (а.с. 52-53).

У попередньому висновку Державного управління екології та природних ресурсів у Волинській області від 25.03.2003 № 65 також зазначено, що санітарно-захисна зона становить 300 м (а.с. 55).

30.12.2003 Волинська обласна служба Української державної інвестиційної експертизи видала позитивний висновок комплексної державної експертизи по робочому проекту «Завод по виготовленню утеплюючи матеріалів «Мінмат» в с. Струмівка Луцького району» (а.с. 56).

А в подальшому, 26.02.2004, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Луцької районної державної адміністрації видано дозвіл на виконання будівельних робіт № 6 та 24.02.2005 державною технічною комісією складеного акт про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації (а.с. 58).

Однак в період будівництва заводу у 2004 році КД ПВІ «Волиньагропроект» на замовлення сільської ради с. Підгайці Луцького району розроблено проект детального планування житлового кварталу в с. Струмівка Луцького району. Із пояснювальної записки до проекту детального планування житлового кварталу в с. Струмівка Луцького району вказано, що проектом визначена санітарно-захисна зона від межі території підприємства «Волинь-Транс» 50 м (п. 1.2.6) (а.с. 64-69).

Ані у проекті, ані у вихідних даних не зазначено, що житловий квартал межує з територією заводу по виготовленню утеплюючих матеріалів, санітарно-захисна зона якого становить 300 м відповідно до ОСОБА_4 «Планування та забудова населених місць».

Так, земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків в даному житловому кварталі в межах санітарно-захисної зони заводу виділялися згідно з рішеннями Підгайцівської сільської ради Луцького району від 29.09.2004 № 14-4, від 08.10.2004 № 15-6 (а.с. 70-78).

Відповідно до листа архівного відділу Луцької державної адміністрації Волинської області № 01/06-01 від 03.01.2018 в протоколах сесії сільської ради за 2004-2005 роки рішення про затвердження проекту детального планування житлового кварталу в с. Струмівка Луцького району немає.

Акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта заводу, затверджено розпорядженням голови районної державної адміністрації № 330 від 20.11.2007.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили у справі за позовом ТзОВ Мінмат-Ревербері (попереднього власника заводу) до санітарно-епідеміологічної станції м. Луцька та Луцького району, Державної санітарно-епідеміологічної служби Міністерства охорони здоровя України про визнання нечинним постанови першого заступника головного державного санітарного лікаря України № 23 від 19.12.2008 року і головного санітарного лікаря м. Луцька та Луцького району № 175 від 29.12.2008 року в частині анулювання висновку на проект будівництва від 04.09.2006 року № 5.1/5.2/270, відкликання підпису головного державного санітарного лікаря м. Луцька та Луцького району з акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта - Заводу по виробництву панелей, матів та фігурних ізоляційних деталей потужністю 5 тис. т/рік від 20.11.2007 року, затвердженого розпорядженням Луцької районної державної адміністрації від 20.11.2007 року № 330 та припинення функціонування заводу по виробництву панелей, матів та фігурних ізоляційних деталей ТзОВ Мінмат-Ревербері констатовано, що завод побудовано та введено в експлуатацію з дотриманням вимог чинного законодавства, та констатовано ряд порушень допущених при виділенні земельних ділянок для забудови в межах санітарної зони підприємства.

Пізніше підприємству компетентними органами неодноразово видавались дозволи на викиди в атмосферне повітря.

Тому, враховуючи вищезазначені обставини та те, що завод введено в експлуатацію у встановлений законодавством спосіб, про що свідчать відповідні документи, позивач у відповідності до Порядку №302 подав увесь необхідний пакет документів для його отримання відповідачу, а в останнього були відсутні підстави для їх повернення відповідно до пункту 8 Порядку № 302.

Суд зазначає, що пункт 8 Порядку № 302 визначає право повернення документів на доопрацювання органу, який видає дозвіл, а не органам Головного управління Держпродспоживслужби, які у відповідності до абзацу 2 пункту 6 Порядку № 302 протягом 15-ти днів з дати надходження документів приймають рішення щодо можливості/неможливості видачі дозволу, яке в подальшому надсилається відповідним органам.

Крім того, згідно з даним пунктом цього Порядку документи повертаються із викладом їх змісту та зазначенням терміну повторного видання, чого в даному випадку у відповіді відповідача від 24.11.2017 не було, а лише констатовано ряд обставин, які враховуючи вищевикладене не можуть бути усунуті позивачем на даний час.

Представник відповідача в судовому засіданні визнав ту обставину, що до поданої заяви щодо можливості видачі дозволу були долучені усі документи для прийняття відповідачем рішення.

У даному випадку відповідач відповідно до Порядку № 302 повинен був прийняти рішення щодо можливості чи неможливості видачі такого дозволу, чого не зробив.

Щодо посилань відповідача як підставу для повернення документів на доопрацювання, у звязку з тим, що нормативний розмір санітарно-захисної зони, яка згідно ДСП 173-96 становить 300 м ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ не дотриманий (найближча житлова забудова знаходиться на відстані 80 м) та висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 13.07.2006 № 05.30.02-07/33070 на робочий проект «Завод по виробництву панелей матів та фігурних ізоляційних деталей, потужністю 5 тис. т/рік в с. Струмівка Луцького району по вул. Липинського, 7» в частині зменшення розміру санітарно-захисної зони до 80 м, виданий заявнику експертизи ТзОВ «Мінмат Ревбері», враховуючи постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2009 у справі № 22а-13831/08/9104 втратив силу не можуть бути взяті до уваги, оскільки завод було введено в експлуатацію та затверджено санітарну зону в межах 300 м, а подальша житлова забудова в її межах була вчинена із порушенням, про що зазначалося вище. Крім того, зазначені порушення були вчинені не з вини позивача та не можуть на даний час бути усунуті.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі Спорронг і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Федоренко проти України від 1 червня 2006 року).

В розумінні статті 1 Першого Протоколу Конвенції в зміст поняття майно до об'єктів права власності відноситься правомірні очікування/законні сподівання вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу.

При цьому правомірні очікування/законні сподівання, у разі, коли вони дійсно мають місце, підлягають захисту навіть тоді, коли не порушено принцип юридичної визначеності. Наявність в особи заснованих на обіцянках влади очікувань (джерело яких владні діяння й рішення) свідчить про взаємодію влади з особою, а тому для забезпечення якості влади (управління) необхідно, щоб відповідні очікування були предметом ефективного правового, в тому числі судового, захисту.

У справі ОСОБА_5 Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Відтак, отримавши у власність завод та ввівши його у встановленому порядку в експлуатацію позивач правомірно очікував на те, що його право на розпорядження належним йому на праві власності майном відповідно до законодавства в майбутньому, не буде порушено чи обмежено під час здійснення суб'єктом владних повноважень своїх повноважень щодо можливості/неможливості видачі відповідних дозволів, з врахуванням того, що компетентними органами, правонаступником якого є відповідач дано позитивний висновок на введення заводу в експлуатацію та до цього часу неодноразово надавалися позитивні висновки на отримання такого дозволу.

У рішенні від 09.01.2007 у справі Інтерсплав проти України Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати справедливий баланс між інтересами особи і суспільства.

Відповідно до правової позиції Європейського суду, зокрема, по справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24.06.2003 року), власність в значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вважається законне та обґрунтоване очікування придбання майна чи майнового права за договором, укладеного з органом публічної влади. Самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумною підставою для визнання їх рішень недійсними, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправною поведінки самої фізичної особи.

Крім того, як свідчить судова практика Європейського Суду з прав людини в справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), правовідносини, які виникають у процесі реалізації особою права, що стосується приватної власності будуються на принципі юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку введення в експлуатацію заводу, що стосується приватної власності, тому невиконання такого зобов'язання є протиправним.

Підставою для повернення документів позивачу стало недотримання підприємством санітарної зони, хоча суд зазначав вище, що державними органами неодноразово здійснювалися дії щодо введення заводу в експлуатацію та видачі відповідних дозволів.

У даному випадку позивач, який на підставі договору у встановленому законом порядку став власником придбаного ним заводу, який введений в експлуатацію, позбавленим реалізувати своє право на користування цим заводом, оскільки позбавлений можливості оформити відповідний дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, отримання якого є складовою діяльності підприємства та дає можливість йому працювати.

Судом встановлено, що вказані підстави виникли не з вини позивача.

Суд вважає, що держава, яка у встановлений законодавством спосіб затвердила введення в експлуатацію даного заводу взяла на себе зобовязання, і щодо реалізації такою особою свого права власності в подальшому

Аналіз норм чинного законодавства, обставин справи дає суду також дійти висновку, що дії відповідача щодо повернення матеріалів на доопрацювання не відповідають принципу пропорційності, який є складовою частиною судової доктрини верховенства права, оскільки на підставі відповідних реєстраційних документів у ТзОВ «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ», виданих у 2007 році виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, а саме: право у встановленому порядку користуватися та розпоряджатися вказаним заводом на території України.

Тому, суд вважає, що дії Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області щодо повернення на доопрацювання документів, поданих Товариством з обмеженою відповідальністю ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами 20.11.2017 є протиправними, прийнятті із порушенням Порядку № 302 та Закону України «Про дозвільну систему», а відтак позов в цій частині підлягає до задоволення.

З приводу заявлених вимог про зобовязання ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області повторно розглянути заяву позивача від 20.11.2017 та додані до неї документи для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами та прийняти рішення, яким встановити можливість видачі такого дозволу ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 302 Держсанепідслужба, її територіальні органи протягом 15 календарних днів з дати надходження документів приймають рішення щодо можливості/неможливості видачі дозволу, яке надсилається Мінприроди та дозвільним центрам відповідно.

Згідно з частиною пятою статті 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» підставами для відмови у видачі документа дозвільного характеру є: подання суб'єктом господарювання неповного пакета документів, необхідних для одержання документа дозвільного характеру, згідно із встановленим вичерпним переліком; виявлення в документах, поданих суб'єктом господарювання, недостовірних відомостей; негативний висновок за результатами проведених експертиз та обстежень або інших наукових і технічних оцінок, необхідних для видачі документа дозвільного характеру. Законом можуть встановлюватися інші підстави для відмови у видачі документа дозвільного характеру. Відмова у видачі документа дозвільного характеру за підставами, не передбаченими законами, не допускається.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Частиною четвертою статті 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Враховуючи те, що повернення документів на доопрацювання було здійснено з порушенням вимог законодавства, а також те, що обставини, які стали підставою для їх повернення не можуть бути усунуті позивачем самостійно з мотивів зазначених вище, при цьому, документи подані ним у повному обсязі, тому суд вважає, що підстави визначені законодавством для невидачі такого дозволу відсутні.

За таких обставин, виходячи з наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, суд вважає, що інтереси позивача будуть захищеними, а права поновленими, якщо суд зобов'яже відповідача повторно розглянути заяву ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ від 20.11.2017 та додані до неї документи для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами та прийняти рішення, яким встановити можливість видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ.

У даному випадку суд вважає, що такий спосіб захисту не буде порушувати принципу дискреції, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобовязаний до вчинення конкретних дій розглянути подану заяву і у відповідності її вимогам законодавства - прийняти рішення.

Підстави для повернення, відмови у прийнятті рішення щодо можливості /неможливості видачі дозволу є визначені законодавством обставини. За таких обставин відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд, повернути документи, прийняти рішення щодо відмови в його наданні, існує лише один правомірний варіант дії.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, право особи на суд передбачає можливість отримати не лише формальний захист (визнання і підтвердження порушених прав) але і фактичний захист (тобто дійсне й ефективне поновлення порушених прав), і яке в подальшому у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Судом при розгляді вказаної справи повністю перевірено підстави, яким керувався відповідач при поверненні даних документів на доопрацювання та враховуючи обставини справи, викладені вище, приходить до висновку, що це єдиний належний спосіб захисту порушеного права позивача.

Що стосується тверджень представника відповідача, що в даному випадку після направлення документів на доопрацювання ТзОВ «ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ» за отриманням дозволу до Волинської обласної державної адміністрації не зверталося, і відповідної відмови із-за дій відповідача вона не приймала, а відтак право позивача поверненням документів на доопрацювання не порушено, до уваги не приймаються, оскільки законодавством чітко визначений алгоритм дій для отримання такого дозволу. Згідно з Порядком № 302 передумовою видачі дозволу є прийняття рішення про можливість/неможливість такої видачі, чого відповідачем вчинено не було. Без отримання такого рішення отримання відповідного дозволу є неможливим, а відтак повернення документів позивачу на доопрацювання у спосіб, не встановлений законом та неприйняття відповідного рішення порушують права позивача та підлягають судовому захисту.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач не довів правомірності своїх дій щодо повернення на доопрацювання документів, поданих ТзОВ ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами 20.11.2017.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 3524,00 грн., сплачений згідно з платіжним дорученням від 13.02.2018 № 1696.

Керуючись ст.ст.241, 242, 243 ч.3, 245, 246, 295, 297, підпункту 15.5 пункту І розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області щодо повернення на доопрацювання документів, поданих Товариством з обмеженою відповідальністю ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами 20 листопада 2017 року.

Зобовязати Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області повторно розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ від 20 листопада 2017 року та додані до неї документи для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами та прийняти рішення, яким встановити можливість видачі такого дозволу Товариству з обмеженою відповідальністю ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області (43020, місто Луцьк, вулиця Поліська Січ, 10, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕХНОЛОГІЯ БАЗАЛЬТУ (45603, Волинська область, Луцький район, село Струмівка, вулиця, Липинського, 7, ) судові витрати у розмірі 3524,00 грн. (три тисячі пятсот двадцять чотири гривні 00 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст.295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення

Головуючий Р.С. Денисюк

Повний текст рішення складено 16 квітня 2018 року.