Справа № П/811/337/18
Суддя: О.А. Черниш
Дата ухвалення: 2018-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2018 року м. Кропивницький Справа № П/811/337/18

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Черниш О.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

позивач 1: ОСОБА_1 АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1)

позивач 2: ОСОБА_2 (АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2)

відповідач: Долинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (28500, Кіровоградська область, м. Долинська, вул. Соборності України, 39, )

про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з адміністративним позовом до Долинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (надалі - Долинський РВ ДРАЦС) про зобов'язання вчинити певні дії.

Позов мотивовано тим, що висновками відповідача від 23.01.2018 року та від 24.01.2018 року позивачам відмовлено у внесенні змін щодо національності матері з "українка" на "німкеня" та національності нареченої з "українка" на "німкеня" до актових записів про народження ОСОБА_2 №127, складеного 29.09.1974 року Долинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, та про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 №130, складеного 02.12.1973 року Долинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, оскільки згідно актового запису про народження ОСОБА_1 №127 від 25.03.1952 року, складеного Шахтинською селищною радою міста Кізел Молотовської області, її батьки мають приналежність до різних національностей, батько - "німець", мати - "українка", що унеможливлює встановлення факту приналежності саме до національності "німкеня". Позивачі, стверджуючи, що їхній батько та дід ОСОБА_4 належить до національності "німець", посилаючись на те, що відповідно до Закону України "Про національні меншини в Україні" вони мають право на збереження своєї самобутності та відновлення своєї національності, просять суд зобов'язати відповідача внести відповідні зміни до актових записів цивільного стану.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову. Посилаючись на те, що зміна національності не є компетенцією відділу, а вказане питання може бути вирішено в судовому порядку відповідно до статті 11 Закону України "Про національні меншини в Україні" (у цивільній юрисдикції в порядку окремого провадження), доводячи правомірність складених висновків про відмову у внесенні змін до актових записів цивільного стану заявників, просив суд у позові відмовити. Одночасно відповідач подав клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України, посилаючись на те, що спір, який виник, може бути розглянутий за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Позивачі подали відповідь на відзив, стверджуючи, що внесення змін до актових записів щодо національності можливе, оскільки це не суперечить чинному законодавству України. Також заперечили проти клопотання відповідача про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що згідно з пунктом 2.13.2 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України №96/5 від 12.01.2011 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 року за №55/18793, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є постанова адміністративного суду.

Відповідач подав заперечення на цю відповідь, у яких вказав, що відповідно до положень КАС України повноваження адміністративних судів не передбачають можливості встановити факт національності особа чи факт неправильності актових записів щодо національності особи.

Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, надані докази, суд встановив такі обставини та дійшов до таких висновків.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3, виданого 02.12.1973 року Долинським райбюро ЗАГС Кіровоградської області на підставі актового запису про шлюб №130, складеного 02.12.1973 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали шлюб. Після укладення шлюбу нареченій присвоєно прізвище ОСОБА_3. (а.с. 15, 56 - 57)

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії І-ОЛ №332244, виданого 29.09.1974 року Долинським райбюро ЗАГС Кіровоградської області на підставі актового запису про народження №127, складеного 29.09.1974 року, його батьком вказаний ОСОБА_3, матір'ю - ОСОБА_1, національність матері - "українка". (а.с. 17, 74 - 75)

Позивачка ОСОБА_1 27.10.2017 року звернулася до Долинського РВ ДРАЦС із заявою про внесення змін до актового запису про свій шлюб №130 від 02.12.1973 року, прохаючи змінити у ньому її національність з "українка" на "німкеня". (а.с. 44)

Позивач ОСОБА_2 також 27.10.2017 року звернувся до Долинського РВ ДРАЦС із заявою про внесення змін до актового запису про своє народження №127 від 29.09.1974 року, прохаючи змінити у ньому національність матері з "українка" на "німкеня" (а.с. 69)

Розглянувши вказані заяви, Долинський РВ ДРАЦС надав позивачам висновки від 24.01.2008 року та 23.01.2018 року про відмову у внесенні змін до актового запису цивільного стану за відсутністю достатніх підстав для цього, а також у зв'язку з втратою чинності Указом Президента України №24 від 31.12.1991 року "Про порядок зміни громадянами України національності". (а.с. 65, 96).

Отримавши ці висновки, позивачі звернулися до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що відносини, пов'язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" (надалі - Закон).

Відповідно до статті 2 Закону актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов'язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб'єктом цивільних прав та обов'язків. Державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.

Частинами 1, 2, 3 статті 9 Закону передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.

Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Актовий запис цивільного стану складається у двох примірниках. Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку.

Згідно зі статтею 22 Закону внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться за заявою: особи, щодо якої складено актовий запис; одного з батьків, опікуна, піклувальника дитини; опікуна недієздатної особи; спадкоємців померлого; представника органу опіки та піклування під час здійснення повноважень з опіки та піклування стосовно особи, яка має право на подання такої заяви.

Заява про внесення змін до актового запису цивільного стану подається до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника, а у випадках, передбачених законодавством, - за місцем зберігання актового запису цивільного стану.

Зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису.

Після внесення змін до актового запису цивільного стану заявнику повторно видається свідоцтво про державну реєстрацію акта цивільного стану.

Частиною 5 статті 9 Закону передбачено, що правила проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері державної реєстрації актів цивільного стану.

Наказом Міністерства юстиції України №96/5 від 12.01.2011 року затверджено Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 року за №55/18793 (надалі - Правила).

Пунктом 1.1 Правил встановлено, що внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку.

Згідно з пунктом 1.7 Правил зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил. У разі зберігання актового запису цивільного стану (метричного запису) у державному архіві внесення змін до актового запису (метричного запису) проводиться зазначеною установою за повідомленням відділу державної реєстрації актів цивільного стану.

Пунктом 1.10 Правил передбачено, що питання про внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання розглядається у тримісячний строк з дня подання відповідної заяви до відділу державної реєстрації актів цивільного стану.

Порядок внесення змін до актів цивільного стану врегульовано розділом ІІ Правил.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2.1 Правил заява про внесення змін до актового запису цивільного стану за формою, наведеною в додатку 1, подається до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника, а у випадках, передбачених статтею 53 Сімейного кодексу України, також до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання першого примірника актового запису про шлюб при пред'явленні паспорта або паспортного документа.

Пунктом 2.6 Правил передбачено, що разом із заявою про внесення змін до актового запису цивільного стану заявником подаються: свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану, у яких зазначені неправильні, неповні відомості або відомості, які підлягають зміні; інші документи, необхідні для розгляду заяви та вирішення питання по суті.

Згідно з пунктами 2.7, 2.11 Правил на підтвердження достовірності представлених заявником документів про державну реєстрацію актів цивільного стану відділом державної реєстрації актів цивільного стану, дипломатичним представництвом чи консульською установою України додаються до матеріалів справи повні витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, копії відповідних актових записів цивільного стану, на підставі яких вирішується питання щодо необхідності внесення змін або відмови в цьому.

Факти, зазначені в заяві, а також записи у свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану та в інших поданих заявником документах, якщо вони викликають сумніви щодо їх достовірності, можуть бути перевірені відділом державної реєстрації актів цивільного стану шляхом направлення запитів до відповідних установ, організацій для затребування необхідних документів.

Пунктом 2.12 Правил передбачено, що на підставі зібраних документів та за наслідками перевірки відділ державної реєстрації актів цивільного стану, дипломатичне представництво чи консульська установа України складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису (або декількох актових записів) цивільного стану або про відмову в цьому за формою, наведеною в додатку 2.

У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку мають бути чітко вказані причини відмови та зазначено про можливість її оскарження в судовому порядку.

Згідно з підпунктом 2.15.9 пункту 2.15 Правил висновок відділу державної реєстрації актів цивільного стану складається якщо під час державної реєстрації акту цивільного стану були допущені помилки (перекручення, пропуск відомостей, окремих слів або граматичні помилки чи вказані неправильні відомості).

Відповідно до пункту 2.20 Правил висновок відділу державної реєстрації актів цивільного стану, дипломатичного представництва чи консульської установи України про відмову у внесенні змін до актових записів цивільного стану складається у двох примірниках. Один примірник разом з усіма матеріалами залишається у відділі державної реєстрації актів цивільного стану або дипломатичному представництві чи консульській установі України, якими складено висновок про відмову, а другий вручається (надсилається) заявнику.

Водночас у висновку зазначається про можливість оскарження відмови про внесення змін до актового запису цивільного стану в судовому порядку.

Пунктом 1.15 Правил також передбачено, що відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку.

Як свідчать матеріали адміністративної справи, відповідач, розглянувши заяви позивачів про внесення змін до актових записів цивільного стану щодо зміни національності ОСОБА_1 з "українка" на "німкеня", відмовив у цьому, оскільки чинним законодавством не передбачено фіксації відомостей про національність у будь-якому документі, у тому числі в документі, який ідентифікує особу. Крім того, наданими та зібраними документами достеменно не підтверджено, що заявниця за національністю є німкеня, позаяк в актовому записі про її народження №127 від 25.03.1952 року, складеному Шахтинською селищною радою міста Кізел Молотовської області, графа "національність дитини" відсутня, а її батьки мають приналежність до різних національностей - батько - "німець", мати - "українка".

Вирішуючи заявлені вимоги про зобов'язання відповідача внести зміни до актових записів цивільного стану, суд виходив з того, що відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктами 2.13.1, 2.13.2 пункту 2.13 Правил передбачено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є зокрема: рішення суду про установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану; постанова адміністративного суду.

Згідно з підпунктом 2.16.7 пункту 2.16 Правил на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду.

Стаття 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення чи вчинення дії.

Згідно з частинами 1, 2 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з частинами 3, 4 статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Наведене свідчить, що рішення адміністративного суду про зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії є наслідком задоволення позову про визнання протиправним та скасування рішення, прийнятого цим суб'єктом владних повноважень, або про визнання протиправною допущеної ним бездіяльності у публічно-правових відносинах.

При цьому суд не може підміняти собою суб'єкта владних повноважень щодо реалізації ним владних повноважень, наданих законодавством, оскільки суди не вправі втручатись у дискрецію суб'єктів владних повноважень або давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Суд наголошує, що предметом спору щодо відмови органу державної реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актового запису цивільного стану за заявою особи є власне рішення, дії чи бездіяльність відповідного органу, а не спір про наявність в особи особистого немайнового права. При цьому суд перевіряє, чи відповідні рішення прийняті, дії чи бездіяльність вчинені, зокрема, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення чи вчинення дії. Для встановлення останньої характеристики (обґрунтованості) прийняття рішення та вчинення дій органом державної реєстрації актів цивільного стану щодо відмови внести зміни до актового запису цивільного стану за заявою особи адміністративний суд вивчає наявність чи відсутність достатніх підстав для прийняття відповідного рішення та/або вчинення відповідних дій, передбачених частиною першою статті 22 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану". Таким чином, подані заявником документи, що були предметом розгляду органом державної реєстрації актів цивільного стану, досліджуються судом як докази у справі, а не як предмет спору. Водночас суд не уповноважений встановлювати достовірність обставин, засвідчених цими документами, чи іншим способом встановлювати юридичні факти, що засвідчують зміну актів цивільного стану особи.

Відтак, у даній справі предметом судового розгляду є правомірність рішень відповідача як суб'єкта владних повноважень щодо відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану, складених щодо позивачів, в частині зазначення національності позивачки ОСОБА_1, але не встановлення (відновлення) національності позивачів.

Статтею 11 Конституції України передбачено, що держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України.

Згідно з частиною 2 статті 300 ЦК України фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 1 Закону України "Про національні меншини в Україні" передбачено, що Україна гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини.

Відповідно до статті 3 цього Закону до національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

Згідно зі статтями 11, 18 Закону України "Про національні меншини в Україні" громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Будь-яке пряме чи непряме обмеження прав і свобод громадян за національною ознакою забороняється й карається законом.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про національні меншини в Україні" громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання.

Статтями 3, 11 Рамкової конвенції про захист національних меншин, яка ратифікована Законом України №703/97-ВР від 09.12.1997 року "Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин" визначено, що кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в зазначеній Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах.

У статті 1 Угоди між Урядом України і Урядом Федеративної Республіки Німеччина про співробітництво у справах депортованих осіб німецької національності та взаємне забезпечення прав національних меншин, укладеної 10.06.1993 року, передбачено, що особи, які належать до німецької меншини в Україні і української меншини в Німеччині, мають право відповідно до законодавства сторін - поодинці або разом з іншими членами своєї групи вільно проявляти, зберігати та розвивати свою етнічну, культурну, мовну та релігійну самобутність. Вони мають право вільно користуватися рідною мовою в побуті та серед громадськості обмінюватися інформацією на ній, розповсюджувати її, мати доступ до неї. Вони мають право у повному обсязі та ефективно користуватися правами людини та основними свободами без будь-якої дискримінації та у повній відповідності із Законом.

Суд вважає, що позивачка ОСОБА_1 має гарантоване законом право на відновлення своєї національності, оскільки її батько був німцем, та, як наслідок, на відновлення німецької національності свого роду, що відповідачем не заперечується. При цьому суд зауважує, що має місце саме відновлення національності, а не зміна (виправлення) національності в актових записах цивільного стану, про що просять позивачі.

На підставі Указу Президента України №70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність Указ Президента №24 від 31.12.1991 року "Про порядок зміни громадянами України національності" і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи.

Наразі Правила державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року №52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.10.2000 року за №719/4940, зразки актових записів цивільного стану та зразки бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2010 року №1025, не передбачають фіксацію національності особи в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану.

Національна належність особи є актом особистого самовизначення особи і жодним чином не впливає на її публічно-правові відносини з державою. Фіксація факту національності особи у документі, що посвідчує особу, чи в актових записах цивільного стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

Отже, чинним законодавством не передбачено можливість зміни або поновлення відомостей про національність, що відповідає діючому нормативному регулюванню питання фіксації національності особи у документах, що посвідчують особу, та в актових записах цивільного стану, зокрема про шлюб та про народження дитини. З цих підстав відповідач правомірно відмовив позивачам у внесенні змін до відповідних актових записів цивільного стану.

Суд також звертає увагу, що у наданих позивачами та зібраних відділом документах не встановлено помилок, виправлень у графі "національність" ОСОБА_1 Матеріали справи не містять доказів того, що державна реєстрація відомостей в актовому записі про шлюб №130 від 02.12.1973 року та в актовому записі про народження дитини №127 від 29.09.1974 року, складених Долинським райбюро ЗАГС Кіровоградської області, в частині зазначення національності ОСОБА_1 "українка" проведена всупереч її волі або згоди чи внаслідок помилкового внесення відомостей, які не відповідають дійсності.

Оцінюючи висновки Долинського РВ ДРАЦС про відмову у внесенні змін до актового запису цивільного стану від 23.01.2018 року та 24.01.2018 року, складені за результатами розгляду заяв позивачів, на відповідність критеріям, передбаченим у частині 2 статті 2 КАС України, суд вважає, що вони прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, прав позивачів не порушують.

Оскільки за наслідками розгляду спору не установлено факту протиправної відмови з боку відповідача у внесенні змін до актових записів цивільного стану, тому адміністративний позов про зобов'язання відповідача внести такі зміни задоволенню не підлягає.

Суд, не заперечуючи право позивачів на збереження або відновлення своєї національності, зазначає, що відповідні обставини не можуть бути встановлені адміністративним судом при оскарженні позивачами рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Позаяк належність особи до певної національності залежить від її особистого самовизначення, при цьому особа вільна у виборі обсягу і форм здійснення своїх прав, що надаються їм чинним законодавством, відтак реалізація цих прав не потребує встановлення факту національної належності судовим рішенням.

Зрештою, враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень статей 293, 315 ЦПК України.

У зв'язку з цим суд відхиляє доводи відповідача, що дану справу слід розглядати в порядку окремого провадження як справу про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Оскільки позивачам відмовлено у задоволенні адміністративного позову, підстави для присудження їм судового збору, сплаченого при зверненні до суду з цим позовом, відсутні.

Керуючись статтями 9, 90, 242-246, 250, 251, 255, 260-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

Копію рішення суду надіслати учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Кіровоградський окружний адміністративний суд, у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду О.А. Черниш