Справа № 802/1924/17-а
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2018-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

,про закриття провадження у справі

м. Вінниця

04 квітня 2018 р. Справа № 802/1924/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Крапівницької Н. Л.,

секретаря судового засідання: Кулика В.В.,

за участю позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Вінниці матеріали справи за позовом ОСОБА_1

до державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", ОСОБА_3, служба у справах дітей, сім'ї та молоді Могилів-Подільської міської ради

про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", ОСОБА_3, служба у справах дітей, сім'ї та молоді Могилів-Подільської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.

Під час судового розгляду 04.04.2018 року судом з власної ініціативи поставлене на розгляд питання щодо закриття провадження у справі, мотивуючи тим, що у позові в якості відповідача по справі визначено державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, проте, усі обґрунтування позову фактично спрямовані саме до дій ТОВ "Кей-Колект", тобто третьої особи, з приводу виконання договірних правовідносин, а саме, реєстрації права власності за ТОВ "Кей-Колект".

Так, на думку суду, згідно позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року (№21-41а16), де зокрема, зазначено, що спір за участю державного реєстратора, який виник з приводу реалізації владної управлінської функції з державної реєстрації, але пов'язаний із виконанням умов цивільно-правової угоди, має вирішуватися судом за правилами Цивільного процесуального кодексу. При цьому, у даному випадку спір по суті виник з цивільних правовідносин, пов'язаних з реалізацією сторонами цивільно-правової угоди, а саме договору іпотеки нерухомого майна та кредитного договору, укладеними позивачем, а отже дана справа повинна вирішуватися судами за правилами ЦПК, внаслідок чого провадження у справі підлягає закриттю.

У судовому засіданні позивач щодо закриття провадження у справі заперечувала, та зазначила, що спір стосується не права власності, а перевірки правомірності дій державного реєстратора під час розгляду ним поданого іпотекодержателем пакету документів та правомочності прийнятого за результатами рішення про перереєстрацію права власності на іпотеку за іпотекодержателем.

Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином.

Треті особи у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за можливе, розглядати справу за відсутності відповідача та третіх осіб.

Суд, заслухавши думку позивача, дослідивши письмові матеріали дійшов висновку, що провадження у справі необхідно закрити з таких мотивів та підстав.

Положеннями пункту 1 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно пунктом 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб'єктом при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (з наступними змінами та доповненнями, тут і надалі в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29401593 та №29400840 від 25.04.2016, далі Закон № 1952-IV) у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: 1) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як передбачено частиною першою статті 6 Закону № 1952-IV, організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб'єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб'єкти; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 10 Закону № 1952-IV державним реєстратором є нотаріус.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Статтею 34 Закону № 1952-IV за державну реєстрацію прав передбачено справляння адміністративного збору.

Згідно із частиною першої статті 37 Закону № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Крім того, за приписами частини другої статті 37 Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 № 898-IV (з наступними змінами та доповненнями, тут і надалі в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29401593 та №29400840 від 25.04.2016, далі Закон № 898-IV), рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Системний аналіз вказаних положень КАС України та Законів №1952-IV, №898-IV дає підстави дійти висновку про те, що нотаріус при здійсненні державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень набуває правового статусу державного реєстратора прав на нерухоме майно, тобто, є суб'єктом владних повноважень, а його рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (у даному випадку рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки) може бути оскаржене до суду позивачем, який є іпотекодавцем.

Однак, на думку суду, спір у даній справі не має ознак публічно-правового, оскільки такий спір виник не з правовідносин у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а випливає з договірних відносин. Відтак, розгляд цього спору повинен відбуватися у порядку цивільного судочинства.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.06.2016 у справі № 21-41а16.

Так, у постанові від 14.06.2016 у справі № 21-41а16, де предметом оскарження було рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, Верховний Суд України зробив висновок про те, що у цій справі спірні правовідносини повязані з невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, а тому спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися за правилами цивільного судочинства. Аналогічну правову позицію було висловлено Верховним Судом України і у постанові від 11.04.2017 у справі № 21-3632а16.

Відповідно до частини пятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, оскільки у постановах Верховного Суду України викладені правові висновки щодо юрисдикції спорів за участю державного реєстратора щодо оскарження його рішень про державну реєстрацію прав, тому суд, керуючись правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 14.06.2016 у справі № 21-41а16 та від 11.04.2017 у справі № 21-3632а16, вважає, що спір у даній справі виник не у зв'язку із правовідносин у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, учасником таких правовідносин (відповідачем у спорі) виступає нотаріус як державний реєстратор, а виник у зв'язку із невиконанням умов цивільно-правової угоди, а тому розгляд цього спору не повинен відбуватися за правилами адміністративного судочинства.

Суд також вважає, що розгляд даної справи за правилами адміністративного судочинства порушить передбачене міжнародно-правовими договорами та законодавством України право позивача на доступ до суду.

Відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що спір пов'язаний із реалізацією цивільного права фізичної особи, згідно зі статтею 19 ЦПК України розглядається в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно із положеннями ст. 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв'язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що провадження у справі необхідно закрити.

Роз'яснити позивачу, що вона має право звернутись із відповідним позовом до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 238, 239, 241, 243, 248, 250, 294, 295 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2; треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", ОСОБА_3, служба у справах дітей, сім'ї та молоді Могилів-Подільської міської ради Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора закрити.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали сторони можуть отримати: 10.04.18

Суддя підпис ОСОБА_4

Копія вірна Суддя:

Секретар: