Справа № 818/975/17
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2018-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 квітня 2018 року

Київ

справа №818/975/17

провадження №К/9901/2780/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Білоуса О. В., Стрелець Т. Г.,

розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції у касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Сумської області, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України в Сумській області, про стягнення суддівської винагороди, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Апеляційного суду Сумської області на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Присяжнюк О. В., суддів: Курило Л. В., Русанової В. Б.,

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Апеляційного суду Сумської області, Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України), за участю третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України в Сумській області (далі - ГУ ДКС України в Сумській області), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з Апеляційного суду Сумської області на її користь недоплачену суддівську винагороду за січень-серпень 2017 року у сумі 327109,02 грн. з утриманням при її виплаті обов'язкових податків та зборів, шляхом безспірного списання цих коштів з бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" у порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів та боржників".

В обґрунтування позову зазначає, що постановою Верховної Ради України від 17 травня 2007 року № 1035-V призначено ОСОБА_1 на посаду судді Апеляційного суду Сумської області безстроково. За виконання професійних обов'язків позивачу виплачується суддівська винагорода, яка з січня 2017 нараховується відповідачем щомісячно у сумі 29920,00 грн., виходячи з посадового окладу 17600,00 гривень.

Позивач вказує на частину другу статті 130 Конституції України, в якій визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. Відповідно до частини першої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VІ суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом "Про Конституційний Cуд України", та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, а частинами третьою-четвертою зазначеної норми передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, а апеляційного суду - пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом 1,1.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII передбачено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень. Враховуючи, що позивач призначена на посаду судді апеляційного суду до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII та не проходила кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), на думку позивача, її посадовий оклад належить обраховувати, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати 3200,00 гривень.

Вважаючи протиправним застосування відповідачами пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ, яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат; до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 гривень, оскільки цим Законом не внесено змін ні до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ, ні до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VІ, в частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогою про стягнення недоплаченої суддівської винагороди за січень-серпень 2017 року у сумі 327109,02 гривень.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2017 року в позові відмовлено.

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 26 жовтня 2017 року скасував постанову Сумського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2017 року та прийняв нову, якою позовні вимоги задовольнив частково.

Визнано протиправною бездіяльність Апеляційного суду Сумської області в частині нездійснення нарахування ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік".

Зобов'язано Апеляційний суд Сумської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за час фактичної роботи у період з 01 січня 2017 року по 08 серпня 2017 року в розмірі, встановленому ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VІ, тобто, виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2017 року Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21 грудня 2016 року № 1801-VІІІ, з урахуванням проведених виплат у вказаному періоді.

В решті позову - відмовлено.

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі Апеляційний суд Сумської області, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким відмовити у позові за безпідставністю.

Свою касаційну скаргу мотивує тим, що на поточний рік фонд оплати праці суддів Апеляційного суду Сумської області передбачено у розмірі, розрахованому відповідно до умов нарахування суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання. Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. Тому, на думку, відповідача, Апеляційний суд Сумської області не мав правових підстав для нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_1 поза межами видатків державного бюджету. Вважає, що при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди за січень-серпень 2017 року Апеляційний суд Сумської області на виконання вимог частини другої статті 19 Конституції України, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Водночас ОСОБА_1 в своїх запереченнях вказує на безпідставність касаційної скарги і просить залишити її без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Касаційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі постанови Верховної Ради України від 17 травня 2007 року № 1035-V та наказу Апеляційного суду Сумської області від 21 серпня 2007 року № 67 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Апеляційного суду Сумської області.

За виконання професійних обов'язків позивачу виплачується суддівська винагорода, яка з 01 січня 2017 року нараховується апеляційним судом щомісячно у сумі 29920,00 грн., виходячи з посадового окладу 17600,00 грн.

Крім того, у липні 2017 року позивачу було нараховано і виплачено суддівську винагороду у сумі 34567,17 грн., а в серпні - вихідну допомогу у зв'язку зі звільненням її у відставку на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 08 серпня 2017 року у сумі 8992,50 гривень.

ОСОБА_1 не проходила кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді).

Згідно зі зведеною відомістю по видам оплат за січень-серпень 2017 року позивачу нараховано 327109,02 гривень.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" видатки на оплату суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 3200,00 грн. не передбачені, а відтак відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 поза межами видатків державного бюджету на її оплату праці.

Харківський апеляційний адміністративний суд, скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, прийшов до висновку, що відповідачем порушено право ОСОБА_1 на передбачений законодавством розмір суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", починаючи з 01 січня 2017 року, що є конституційною гарантією незалежності судді.

Верховний Суд в погоджується з рішенням суду першої інстанції лише в частині того, що воно по своїй суті є правильним, а рішення суду апеляційної інстанції вважає помилковим, з урахуванням такого.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першої статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до пункту 22 Розділу XII "Прикінцевих та перехідних положень" Закону № 1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Згідно з пунктом 23 наведеного Розділу до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VІ (далі - Закон № 2453-VІ).

Отже, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивачу повинна нараховуватись суддівська винагорода відповідно до Закону № 2453-VІ.

Частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VI обумовлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Ця норма є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розмір мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. Тому необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнять частину третю статті 133 Закону 2453-VI і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.

Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, а саме, пунктом 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" установлено, що мінімальна заробітна плата (3200 грн.) після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Отже, таким приписом законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати (3200 грн.) як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі й суддів.

Водночас цим пунктом законодавець передбачив таке: "До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень".

Аналіз такого правового врегулювання дає підстави зробити правовий висновок, що законодавець встановив: по-перше, два види (розміри) мінімальної заробітної плати; по-друге, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати 3200 грн.; по-третє, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати 1600 грн.

Крім того, таким врегулюванням законодавець не порушив гарантії суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався раніше до такого врегулювання.

За таких обставин і правового врегулювання Верховний Суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за відсутністю підстав.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції по своїй суті є правильним. У свою чергу Харківський апеляційний адміністративний суд неправильно застосував норми матеріального права, тому помилково скасував рішення суду першої інстанції.

Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З урахуванням зазначеного постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року підлягає скасуванню, а постанова Сумського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2017 року - залишенню в силі.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Апеляційного суду Сумської області задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2017 року скасувати.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2017 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Смокович

Судді О. В. Білоус

Т. Г. Стрелець