Справа № 826/13283/16
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 січня 2018 року №826/13283/16

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Шрамко Ю.Т., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Головне управління державної казначейської служби України у місті Києві про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1, (далі - позивач), до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Головне управління державної казначейської служби України у місті Києві, (далі - третя особа), яка не заявляє самостійних вимог, про зобов'язання відповідача повернути безпідставно сплачені кошти у розмірі 7525,65 грн. (сім тисяч п'ятсот двадцять п'ять гривень шістдесят п'ять копійок).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.08.2016 року відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Головне управління державної казначейської служби України у місті Києві та призначено судовий розгляд справи.

У зв'язку із припиненням повноважень судді Шулежка В.П., у провадженні якого перебувала адміністративна справа № 826/13283/16, відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу справу передано судді Шрамко Ю.Т.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2017 р. справу прийнято до провадження суддею Шрамко Ю.Т. та призначено судовий розгляд справи

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем протиправно відмовлено їй в поверненні надміру сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки позивач звільнена від сплати такого збору згідно з п. 9 ст. 1 Закону України від 26.06.1997 р. №400/97-ВР "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування", (далі - Закон №400/97), як особа, що придбала житло вперше, у зв'язку із чим позивач просить суд зобов'язати відповідача повернути вказані кошти.

Відповідач надав суду письмові заперечення на позов в яких зазначив, що Пенсійний фонд України в не володіє інформацією відносно прав власності на нерухоме майно та не наділений повноваженнями визначати осіб, які придбавають нерухоме житло вперше, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи надав письмові пояснення у яких зазначив, що третя особа не була учасником спірних правовідносин та не вчиняла протиправних дій щодо позивача.

У відповідне судове засідання представник відповідача не прибув, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник третьої особи подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України від 06.07.2005 р. №2747-IV у редакції, що діяла до 15.12.2017 р.) , прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 р. №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р.), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, зазначає наступне.

Позивач на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №761, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіною Н.П., придбала квартиру за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 63,2 кв.м.

Право власності позивача зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.05.2016 року; номер запису про право власності: 14509965, що підтверджується інформаційною довідкою №59101912 від 16.05.2016 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

При укладенні договору, згідно з вимогами пункту 15-3 постанови Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 №1740 "Про затвердження порядку сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій", позивачем сплачено 7525,65 грн. (сім тисяч п'ятсот двадцять п'ять гривень шістдесят п'ять копійок) пенсійного збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, що підтверджується копією квитанції від 12.05.2016 року №15 на суму 7525,65 грн. та не заперечувалось сторонами.

Як зазначає позивач, житло, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 12.05.2016 року, придбавалося позивачем вперше, тому вона не була суб'єктом сплати збору на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

09.06.2016 р. позивач звернулась до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві із заявою щодо повернення їй сплаченого збору з операції купівлі - продажу нерухомого майна (вх. № 6734/06 від 09.06.2017 р.).

Листом Правобережного об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві від 17.06.2016 року № 12120/09 позивача повідомлено про те, що органи пенсійного фонду не володіють інформацією відносно права власності на нерухоме майно та інформацією про те, що майно особою придбавалося вперше. Таким чином, відсутні правові підстави для повернення такого збору, а право громадянина на повернення відповідного збору може бути визнано в судовому порядку.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок справляння та використання збору на обов'язкове державне пенсійне страхування визначає Закон України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" від 26.06.1997 №400/97-ВР (далі - Закон №400/97-ВР, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно п. 9 ч. 1 ст.1 Закону №400/97-ВР, платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Питання сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій згідно із Законом України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" врегульовано Порядком сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 №1740, (далі - Порядок №1740).

За змістом пункту 15-1 Порядку сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 № 1740, збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Нерухомим майном визнається жилий будинок або його частина, квартира, садовий будинок, дача, гараж, інша постійно розташована будівля, а також інший об'єкт, що підпадає під визначення групи 3 основних засобів та інших необоротних активів згідно з Податковим кодексом України.

Тобто, вказаними нормами, зокрема, визначено, що із загального правила про обов'язковість сплати збору при придбанні нерухомого майна законодавцем встановлено два винятки:

1) громадяни, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла;

2) громадяни, які придбавають житло вперше.

Пунктом 15-3 Порядку №1740 передбачено, що нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна. При цьому, слід звернути увагу, що в Україні відсутній механізм перевірки інформації про те, чи вперше особа придбала нерухомість, не існує єдиної бази, за допомогою якої можна визначити первинне придбання нерухомого майна особою, а також не існує органу, компетентного видавати довідки на підтвердження обставин первинного придбання житла. Питання стосовно механізму перевірки інформації про те, чи вперше особа придбала нерухомість, - було предметом звернення Пенсійного фонду України до Конституційного Суду України з проханням дати тлумачення терміна "придбавають житло вперше", що міститься у пункті 9 частини першої статті 1 Закону України "Про збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", визначивши коло осіб, яких необхідно вважати такими, що придбавають житло вперше, однак, ухвалою Конституційного Суду України від 23.03.2000 № 29-у/2000 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі через відсутність у Пенсійного фонду України права на конституційне подання та непідвідомчість Конституційному Суду України питання, порушеного у поданні. Таким чином, відсутність в Україні єдиної системи реєстрації прав на нерухоме майно та позбавлення можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень можливості встановити придбання житла конкретною особою вперше, не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм - не може впливати на порушення прав громадян, які наділені такими правами, а тому саме органи Пенсійного фонду України зобов'язані довести, що конкретні особи - придбавають житло не вперше.

Як зазначає у позовній заяві позивач, вона придбала житло вперше на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №761, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіною Н.П., а саме: квартиру за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 63,2 кв.м.

Право власності позивача зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.05.2016 року; номер запису про право власності: 14509965, що підтверджується інформаційною довідкою №59101912 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна і згідно із зазначеною Довідкою, позивач є власником лише вказаної квартири.

Під час розгляду справи відповідач не спростував вказаних тверджень позивача і наданих нею доказів на підтвердження відсутності у власності іншого житла на час придбання вищевказаної квартири. Посилання відповідача у наданій відповіді на відсутність офіційного джерела інформації, яке б підтверджувало, що житло придбавається вперше, суд вважає формальним і таким, що не спростовує можливість встановлення відповідних фактів.

Беручи до уваги твердження позивача, які підтверджені належними доказами і не були спростовані відповідачем, суд дійшов висновку про те, що позивач вперше придбавала житло (квартиру за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 63,2 кв.м.), тому на підставі п. 9 ст. 1 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" і п. 151 Порядку №1740 була звільнена від сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Як вже зазначалось судом, Пунктом 153 Порядку №1740 передбачено, що нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно, на час придбавання позивачем житла і звернення із заявою про повернення помилково сплаченого збору чинне національне законодавство не визначало механізму звільнення від сплати збору на обов'язкове державне страхування з операцій придбання громадянами житла вперше, проте відсутність такого механізму не може бути перешкодою для реалізації громадянами своїх прав, свобод чи інтересів. У контексті фактичних обставин цієї справи, законодавство передбачає можливість повернення помилково або надміру сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" платники збору, визначені пунктами 5-7, 9 і 10 ст. 1 цього Закону, збір на обов'язкове державне пенсійне страхування сплачують на бюджетні рахунки для зарахування надходжень до державного бюджету, відкриті в головних управліннях центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Ці кошти в установленому порядку зараховуються до загального фонду державного бюджету і використовуються згідно із законом про Державний бюджет України.

Згідно з пп. 7 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 №460/2011, Казначейство України здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Згідно з додатком до постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 №106 "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету" контроль за справлянням (стягненням) до бюджету надходжень, що обліковуються за кодом доходів бюджету 24140500 "Збір з операцій придбання (купівлі-продажу) нерухомого майна" покладений на Пенсійний фонд України.

Пунктом 3 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 (далі - Порядок №787), повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України (органи Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (рахунки за надходженнями), відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів (абз. 1).

Повернення платежів у національній валюті здійснюється на рахунки одержувачів коштів, відкриті в банках або органах Казначейства, вказані у поданні або заяві платника. Повернення платежів фізичним особам, які не мають рахунків у банках, може здійснюватись шляхом повернення у готівковій формі коштів за чеком органу Казначейства з відповідних рахунків, відкритих у банках на ім'я органу Казначейства, або з відповідних рахунків банку чи підприємства поштового зв'язку, вказаних у поданні або заяві платника (його довіреної особи). (абз. 2).

Згідно з п. 5 Порядку №787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету <…> (абз. 1).

Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку (абз. 2).

Положеннями п. 10 Порядку №787 передбачено, що заява та подання або ухвала суду подається до відповідного органу Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету. Органи Казначейства приймають подання від органів, які контролюють справляння надходжень бюджету або які здійснюють облік заборгованості в розрізі позичальників, у строки, визначені нормативно-правовими актами з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів. У разі відсутності такого нормативно-правового акта платник подає до відповідного органу Казначейства заяву та подання, дати складання яких не перевищують 30 календарних днів.

Отже, як вбачається з викладеного, повернення помилково або надміру сплаченого до бюджету збору на обов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється відповідним територіальним органом Казначейства за поданням відповідного територіального органу Пенсійного фонду України, що контролює надходження цього збору до бюджету.

Враховуючи, що позивач була звільнена від сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при придбанні житла, але фактично сплатила цей збір у сумі 7525,65 грн., суд, погоджуючись з доводами позивача, дійшов висновку про те, що така сплата здійснена позивачем помилково, а тому сплачені кошти підлягали поверненню позивачу. За цих обставин суд вважає відмову відповідача у задоволенні заяви позивача, за наявності законних підстав для підготовки відповідного подання, протиправною і такою, що порушує майнові права та інтереси позивача на отримання помилково сплачених коштів. Таким чином суд констатує, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність і для захисту прав позивача необхідним є зобов'язання відповідача вчинити відповідні дії.

Викладене узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року), з якого вбачається, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Аналіз вказаних норм свідчить, що підставою, яка обумовлює повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів є подання наступних документів: заяви платника; подання органу, що контролює справляння відповідних надходжень до бюджету; платіжних доручень, що підтверджують зарахування коштів до відповідного бюджету.

З огляду на те, що після подання позивачем відповідної заяви поверненню таких коштів передує необхідність у формуванні та поданні відповідачем до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві відповідного подання, у суду відсутні належні правові підстави для зобов'язання відповідача повернути безпідставно сплачені кошти у розмірі 7525,65 грн.

В той же час, згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За таких умов, в контексті встановлених судом обставин та вказаної норми КАС України, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та захистити порушені права позивача шляхом зобов'язання відповідача сформувати та подати до ГУ ДКСУ у м. Києві подання про повернення позивачу збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 7525,65 грн., сплаченого згідно з квитанцією від 12.05.2016 № 15.

З огляду на обраний судом спосіб захисту прав позивача, суд вважає, що судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Приймаючи до уваги викладене в сукупності, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (04108, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) відмовити повністю.

2. Вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві (03680, м. Київ, вул. Антоновича, 70, ) сформувати та подати до Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві (01601, м. Київ, вул. Терещенківська, 11-А, ) подання про повернення ОСОБА_1 (04108, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 7525,65 грн. (сім тисяч п'ятсот двадцять п'ять гривень шістдесят п'ять копійок), сплаченого згідно квитанції №15 від 12.05.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Згідно з підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Ю.Т. Шрамко