Справа № 263/16095/17
Суддя: Соловйов О. Л.
Дата ухвалення: 2018-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ Провадження №2а/263/118/2018
10 квітня 2018 року місто Маріуполь
Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області в особі судді Соловйова О.Л., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального обєднаного Управління Пенсійного Фонду України міста Маріуполя Донецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії,-
Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.
Позивач у судове засідання не зявився, в матеріалах справи міститься клопотання з проханням розглянути справу у його відсутності.
Представник відповідача суду надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Центральному обєднаному Управлінні Пенсійного Фонду України міста Маріуполя Донецької області, як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України за матеріалами електронної пенсійної справи. З 14.06.2016 набрала чинності постанова КМУ №365 від 08.06.2016, якою передбачено, що призначення (відновлення) пенсій органами ПФУ можуть прийматися на підставі копії рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених виконавчими органами міських рад. На виконання вказаної постанови за результатами звірки з УПСЗН Маріупольської міської ради з 01.04.2017 ОСОБА_1 не було внесено у відомості на виплату пенсій до зясування фактичного місця проживання відповідно до пп.5 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх проживання, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 №365. Для поновлення виплати пенсії, ОСОБА_1 повинен звернутися особисто до Центрального обєднаного Управління Пенсійного Фонду України міста Маріуполя Донецької області та УСЗН Маріупольської міської ради. Вважає позов необґрунтованим та в його задоволенні просить відмовити.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради до залу судового засідання не зявився, відзив на позов не надав. За правилами ч.4 ст.159 КАС України, неподання субєктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин суд кваліфікує, як визнання позову.
Суд, дослідивши доводи позову та заперечень, надані сторонами докази, вважає, що позов підлягає задоволенню.
Згідно з копією пенсійного посвідчення (а.с.4) та відомостей, зазначених у письмових запереченнях відповідача, ОСОБА_1 з 01.11.2014 перебуває на обліку в Центральному обєднаному Управлінні Пенсійного Фонду України міста Маріуполя Донецької області, як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України, яка отримує пенсію за віком.
В письмових запереченнях відповідача зазначається, що з 01.04.2017 виплату пенсії позивачу було припинено за результатами звірки з УПСЗН Маріупольської міської ради відповідно до постанови КМУ від 08.06.2016 №365.
Відповідно до п.1 ч.4 ст.162 КАС України до відзиву додаються докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтується заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В супереч зазначеним вимогам КАС України, відповідачем не надано суду доказів, що виплату пенсії позивачу припинено саме з 01.04.2017, а не з 01.03.2017, як наполягає на тому останній.
Таким чином, спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з 01.03.2017 на підставі не підтвердження ним місця перебування.
Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі Закон № 1706-VII).
Згідно зі ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розвязання проблем, повязаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону №1058 за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Матеріалами справи встановлено, що відповідачем не приймалося рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 01.04.2017 року.
Відповідач ОСОБА_2 обєднане Управління Пенсійного Фонду України міста Маріуполя Донецької області у своїх письмових запереченнях посилається, що на момент складання заперечень позивач до управління за поновленням виплати пенсії не звертався, що позбавляє відповідача можливості та законних підстав для поновлення виплати пенсії.
Підстави припинення виплати пенсії, передбачені ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VI (далі Закон №1058).
Згідно з ч.1 ст.49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Враховуючи наведені норми, суд прийшов до переконання про порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 49 Закону №1058, оскільки з квітня 2017 року позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення та за відсутності законодавчо встановлених підстав, а факт проведення звірки та рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам соціального захисту населення, не є таким рішенням у розумінні ч.1 ст. 49 Закону №1058.
Суд також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952), яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
Оцінюючи спірні правовідносини суд застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у звязку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обовязків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обовязку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні пенсії, яка призначена у звязку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.
Суд застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV.
Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.
Посилання відповідача на постанову КМУ №365 від 08.06.2016 року та п.17 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, як на підставу для припинення виплати пенсії не спростовує висновків суду щодо неправомірності дій відповідача, оскільки наведений цей документ є підзаконним нормативним актом.
Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, відповідач всупереч конституційним гарантіям, без законних підстав, протиправно припинив позивачу ОСОБА_1 виплату пенсії, а отже право на пенсію останнього підлягає захисту та поновленню, а позовні вимоги задоволенню.
З врахуванням викладеного, суд визнає неправомірними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії, зобовязавши останнього поновити нарахування та виплату пенсії позивачу від моменту припинення з погашенням виниклої заборгованості, оскільки саме такий спосіб захисту сприяє відновленню порушеного права позивача на отримання сум призначеної пенсії, яка є власністю позивачки.
Згідно зі ст.371 ч.1 п.1 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.
На підставі наведеного, слід допустити негайно виконання даної постанови суду, якою присуджена виплата пенсії ОСОБА_1, що була неправомірно припинена, у межах суми стягнення за один місць.
Відповідно до ст.139 ч.1 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
У звязку з тим, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 640 грн., він підлягає стягненню на його користь з відповідача.
Керуючись ст.ст.2, 6-15, 229, 241-246, 255, 262, 297, 371, п.10 Перехідних положень КАС України (в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 року), суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Центрального обєднаного Управління Пенсійного Фонду України міста Маріуполя Донецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії - задовольнити.
Допустити негайне виконання рішення суду про присудження ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 ; фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3; РНОКПП НОМЕР_1) виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга відповідно до п.15.5 розділу VI Перехідні положення КАСУ подається в Донецький апеляційний адміністративний суд через Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: О. Соловйов