Справа № 826/11706/17
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2018-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Кузьмишиної О.М., Пилипенко О.Є.,

секретаря Андрієнко Н.А.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом Національного банку України до Старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Бурли Віталія Едуардовича, Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень, Департаменту державної виконавчої служби, третя особа: ОСОБА_3 про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року, -

У с т а н о в и в:

Національний банк України звернувся у суд із позовом до старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Бурли Віталія Едуардовича (далі - відповідач 1), Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень (далі - відповідач 2), Департаменту державної виконавчої служби (далі - відповідач 3), у якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 у виконавчому провадженні №50433488; зобов'язати відповідача 1 та відповідача 3 вжити заходи щодо опису та арешту земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 1, 1233 га; земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_2) площею 7, 2668 га, що належить на праві власності ОСОБА_3, їх оцінки та передачі на реалізацію.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_4 набув вказані земельні ділянки на підставі договорів купівлі - продажу від 12.07.2007 року №2332 та №2329, що зумовлює висновок про те, що заборона відчуження, передбачена Земельним кодексом України, на них не розповсюджується.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Бурли В.Е. у виконавчому провадженні №50433488; зобов'язано останнього та Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вжити заходи щодо вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» із врахуванням висновків даного судового рішення. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судове рішення умотивовано тим, що заборона відчуження земельних ділянок, що передбачена Перехідними положеннями Земельного кодексу України, не поширюється на земельні ділянки, які належать ОСОБА_3, що свідчить про обґрунтованість доводів Національного банку України щодо бездіяльності державного виконавця.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, у якій просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обгрунтвання апеляційної скарги скаржник посилається на те, що з урахуванням підпункту «б» пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, старший державний виконавець Бурла В.Е. не має правових підстав звернути стягнення на належні ОСОБА_3 земельні ділянки на даний час.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

З матеріалів справи убачається, що Національний банк України звернувся до Міністерства юстиції України із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого напису, вчиненого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Кузьмичем Василем Миколайовичем 01.12.2010, зареєстрованого в реєстрі за №2-2928 на іпотечному договорі від 13.02.2009, укладеного між Національним банком України та громадянином ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козярик Н.С.

Вказаним виконавчим написом запропоновано звернути стягнення на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 1,1233 га; земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) площею 7,2668 га, що належать на праві власності ОСОБА_3, з метою задоволення вимог Національного банку України в сумі 35 614 433, 14 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13.02.2009 №08/09/4.

За результатом розгляду даної заяви відповідачем 1 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №50433488 від 10.03.2011 та встановлено термін на добровільне погашення боржником заборгованості до 17.03.2016. Однак, вимоги державного виконавця скаржником не виконані.

05.07.2016 державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

18.08.2017 Національним банком України було направлено клопотання на адресу відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню №50433488, яким запропоновано у найкоротші строки вжити заходи щодо опису та арешту предметів іпотеки, які належать на праві власності ОСОБА_3, їх оцінки та передачі на реалізацію.

Відділ примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України листом від 31.08.2017 (надійшов на адресу банку 06.09.2017) повідомив Національний банк України про неможливість проведення виконавчих дій з підстав існування заборони (мораторію) щодо звернення стягнення на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, встановленою Перехідними положенням Земельного кодексу України.

Уважаючи дії (бездіяльність) відповідачів щодо не вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні протиправними, позивач звернувся у суд із даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку діям (бездіяльності) відповідачів, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 18 Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Частиною 2 статті 30 Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Заперечуючи проти задоволення позову, державний виконавець посилається на те, що відповідно до підпункту «б» пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України звернення стягнення на спірні земельні ділянки на даний час є неможливим.

Такі посилання є хибними, з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту «б» пункту 15 Перехідних положень Земельного кодексу України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що цільове призначення зазначених земельних ділянок - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, або ж що такі були безоплатно виділені ОСОБА_3 в натурі (на місцевості) як власнику земельних часток (паїв).

Натомість матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 набув вказані земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу від 12.07.2007 №2332 та №2329, що підтверджується довідками управління земельних ресурсів у Вишгородському районі Київської області від 09.02.09 №144, №143.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що заборона відчуження земельних ділянок, що передбачена Перехідними положеннями Земельного кодексу України, не поширюється на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 1, 1233 га та земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 7, 2668 га, що належать ОСОБА_3

Відтак, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 34, 243, 287, ч. 2 ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.М. Кузьмишина
суддяО.Є. Пилипенко

(Повний текст постанови складений 11 квітня 2018 року.)