Справа № 805/1693/18-а
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2018-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2018 р. Справа№805/1693/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області

про визнання дії протиправними та зобов'язання вчинити певні дії

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області про визнання протиправними дії та такими що не відповідають вимогам ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» щодо виплати підвищення до пенсії, як реабілітованому члену примусово переселеної сім'ї у розмірі 54,40 гривень, зобов'язання здійснити перерахунок і виплату підвищення до пенсії, як реабілітованому члену примусово переселеної сім'ї, відповідно до пункту «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 02 вересня 2017 року з урахуванням виплачених сум та виплачувати підвищення в подальшому до настання обставин, з якими Закон пов'язує зміну чи припинення таких виплат.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області та отримує пенсію за віком. Згідно довідки управління внутрішніх справ Львівської області № 4/4-2410 від 12 листопада 1991 року є членом сім'ї, яка була виселена із села Жирівка Пустомитівського району Львівської області з 21 жовтня 1947 року на спецпоселення в Кемеровську область, звідки звільнена 30 липня 1956 року. Відповідно має право на пільги та компенсації, як член сім'ї репресованої з політичних мотивів родини на підставі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та у відповідності до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», передбачена надбавка до пенсії в розмірі 25% від мінімальної пенсії за віком. Однак, позивачу нараховують лише доплату в розмірі 54,40 гривень, як встановлено підпунктом 2 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16 липня 2008 року № 654.

Вважає, що відповідач повинен був обчислити надбавку до пенсії, як реабілітованому громадянину, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Ухвалою суду від 12 березня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 11 квітня 2018 року.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. 02 квітня 2018 року надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за її відсутності (а.с. 165).

Відповідачем надано відзив проти позову (а.с. 25-26). В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області з 02 жовтня 1985 року і отримує пенсію за віком по теперішній час. Згідно довідки, яка видана управлінням внутрішніх справ Львівської області №4/4-2410 від 12 листопада 1991 року ОСОБА_1 є членом сім'ї, яка була виселена із села Жирівка Пустомитівського району Львівської області з 21 жовтня 1947 року на спеціальне поселення в Кемеровську область, звідки звільнена 30 липня 1956 року.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії підвищуються на 50%, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - на 25% мінімальної пенсії за віком. Таким чином, на підставі зазначеного Закону, з 01 січня 1992 року позивачу було призначено підвищення як члену примусово переселеної сім'ї у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком. У подальшому, у зв'язку зі змінами мінімального розміру пенсії, розмір підвищення реабілітованим примусово переселеним членам сім'ї перераховувався. З 01 січня 2004 року пунктом 6 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлені надбавки та підвищення залишити в розмірах, що фактично виплачувались на день набрання чинності цим Законом, з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Позивач отримувала підвищення реабілітованим примусово переселеним членам сім'ї суму в розмірі 9,96 гривень. Згідно пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» встановлено, що з 01 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 гривень, а членам їх сімей, яких було примусово переселено 43,52 гривень. Позивач з 01 вересня 2008 року по теперішній час отримує підвищення реабілітованим примусово переселеним членам сім'ї в сумі 54,40 гривень. Законодавчих змін щодо перерахунку підвищення надбавки реабілітованим примусово переселеним членам сім'ї після 01 вересня 2008 року не було.

З зазначених причин відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України даний предмет спору віднесено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача у відповідності до норм законодавства повідомлено про наявність позову щодо визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість розглянути справу у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянкою України, про що свідчить паспорт громадянина України № НОМЕР_3 (а.с. 6). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 13 вересня 2017 року № 8419 позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Позивач має право на пенсію за віком, про що свідчить пенсійне посвідчення № НОМЕР_4 видане 16 грудня 1999 року (а.с. 9).

Згідно довідки про реабілітацію від 12 листопада 1991 року № 4/4-2410, виданої управлінням внутрішніх справ Львівської області, ОСОБА_1 на підставі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17 квітня 1991 року визнана реабілітованою (а.с. 10).

Відповідно до посвідчення реабілітованого серії НОМЕР_2 виданого 19 квітня 1996 року (а.с. 11) ОСОБА_1 має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

В інтересах ОСОБА_1 адвокат Онілов В.Л. звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області з адвокатським запитом щодо надбавок та доплат до пенсії як особи, яка підпадає під дію Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій».

Згідно листа управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області від 02 січня 2018 року № 118/03 на адвокатський запит Управління повідомило, що ОСОБА_1 має статус реабілітованої та з 01 січня 1992 року їй було призначено підвищення як члену примусово переселеної сім'ї у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, однак відповідно до пункту 6 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлені надбавки та підвищення залишити в розмірах, що фактично виплачувались на день набрання чинності цим Законом, з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Сума компенсації примусово реабілітованих становить 54,40 гривень (а.с. 13).

Позивач вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують права позивача на отримання підвищення (компенсації) як члену примусово переселеної сім'ї у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком.

Перевіряючи правомірність дій відповідача щодо виплати підвищення до пенсії, як реабілітованому члену примусово переселеної сім'ї у розмірі 54,40 гривень, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зі змісту ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч. 3 ст. 46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального статусу та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Статтею 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено, що реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Згідно ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» реабілітованими є особи, які заслані і вислані з постійного місця проживання та позбавлені майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім'ями.

Як передбачено ст. 9 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», вирішення питань, пов'язаних з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, з відшкодуванням матеріальних збитків, поновленням трудових, житлових, пенсійних та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до цього Закону, покладається на обласні, міські і районні Ради народних депутатів.

Згідно п. 20 постанови Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, якою затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка зареєстрована у Мінюсті 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованим, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого.

Для осіб, реабілітованих згідно із статтею 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

З довідки про реабілітацію вбачається, що позивач є особою, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій як член сім'ї репресованої з політичних мотивів родини, згодом була реабілітованою, що надає право на підвищення призначеної пенсії відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів № 654 від 16 липня 2008 року «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 гривень, а членам їх сімей, яких було примусово переселено 43,52 гривень.

Пунктом «г» ч. 1 ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії підвищуються на 50%, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 % мінімальної пенсії за віком.

Статтею 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає розмір мінімальної пенсії за віком, що дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної пенсії за віком.

За чинним законодавством України, розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Разом з тим, ст. 28 вказаного Закону передбачає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абз. 1 ч. 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом.

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), тому поняття мінімальної пенсії за віком, наведене у ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» необхідно застосовувати для визначення розміру підвищення до пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до п. 6 Розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Постанова Кабінету Міністрів України № 654 від 16 липня 2008 року «Про підвищення пенсійного забезпечення громадян» є підзаконним актом нижчої юридичної сили, ніж Закон України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно п. 1, п. 6 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

У зв'язку з невідповідністю п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 654 від 16 липня 2008 року «Про підвищення пенсійного забезпечення громадян» вимогам п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суд, відповідно до ч. 3 ст. 7 КАС України, застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, відповідачем порушено право позивача як примусово переселеного члена сім'ї особи, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована, яка має право на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 25 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» починаючи з 02 вересня 2017 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб'єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз'ясненням поняття «виходу за межі позовних вимог», наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення».

Так, відповідно до пункту 3 цієї Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

В абзаці 10 п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.

Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, враховуючи положення статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України для повного захисту прав та інтересів позивача, про захист яких він просить, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача.

Відповідно до п. 10 ч. 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог про визнання дії протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 12 березня 2018 року суд, враховуючи майновий стан позивача та те, що позивач є пенсіонером за віком, відстрочив сплату судового збору за клопотанням позивача до вирішення справи по суті.

За вимогами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України У виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

З огляду на викладене, на підставі положень Конституції України, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», ст. ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВІРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області про визнання дії протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області () щодо виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) підвищення до пенсії, як реабілітованому члену примусово переселеної сім'ї у розмірі 54,40 гривень.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області () щодо не нарахування і невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) щомісячної надбавки до пенсії як примусово переселеному члену сім'ї реабілітованого громадянина, в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, відповідно до п. «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», виходячи з мінімального розміру пенсії за віком встановленого ч. 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 02 вересня 2017 року з урахуванням виплачених сум.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області () здійснити перерахунок і виплату підвищення до пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1), як реабілітованому члену примусово переселеної сім'ї, відповідно до п. «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком встановленої ч. 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 02 вересня 2017 року з урахуванням виплачених сум.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області () здійснити нарахування та виплачувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1), як примусово переселеному члену сім'ї реабілітованого громадянина, щомісячно підвищення до пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, відповідно до п. «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», виходячи з мінімального розміру пенсії за віком встановленого ч. 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 02 вересня 2017 року і до настання обставин, з якими Закон пов'язує зміну чи припинення таких виплат.

Стягнути з управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові Донецької області (85320, Донецька область, м. Мирноград, вул. Артема (Центральна), 13, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Державного бюджету України судові витрати з судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 16 квітня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Голубова Л.Б.