Справа № 431/5391/17
Суддя: Озеров В. О.
Дата ухвалення: 2018-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

12.03.2018431/5391/17/4745/2018
Справа 431/5391/17
Провадження 2-а/431/12/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року м. Старобільськ

Суддя Старобільського районного суду Луганської області Озеров В.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі м. Луганська про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі м. Луганська про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що вона ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2003 року здобула право на отримання пенсії по інвалідності. Вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, до 2014 року перебувала на обліку та отримувала пенсію в Управлінні ПФУ в Артемівському районі м. Луганська. В квітні 2014 року виплати пенсії припинилися. У вересні 2017 року позивач через свого представника звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі в м. Луганськ з заявою. У своїй відповіді від 11.10.2017 року № 592/01-26 Управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі в м. Луганськ зазначило, що позивач досі перебуває на обліку у відповідача, отримувала пенсію по квітень 2014 року, нарахування здійснювалися по липень 2014 року. Також Управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі м. Луганськ вказало, що єдиним можливим способом отримання пенсії є реєстрація у якості ВПО і переміщення на підконтрольну українському уряду територію. На даний момент ОСОБА_1 проживає за адресою своєї реєстрації та не має можливості виїхати на територію, підконтрольну уряду Україні, через важкий стан здоров'я. Вважає, що відповідно до законодавства України, громадяни України мають право на отримання пенсії незалежно від місця свого проживання. Просила суд визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі в м. Луганськ щодо невиплати їй пенсії з квітня 2014 року і ненарахування та невиплату пенсії з липня 2014 року, зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі в м. Луганськ поновити їй виплату пенсії з квітня 2014 року і нарахування та виплату пенсії з липня 2014 року, допустити негайне виконання постанови суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць.

До початку судового розгляду від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

09 лютого 2018 року постановлено ухвалу про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного:

З досліджених матеріалів справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2003 року здобула право на отримання пенсії по інвалідності, що підтверджується копією пенсійного посвідчення НОМЕР_1 від 23.06.2003.

Позивач ОСОБА_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 до 2014 року перебувала на обліку та отримувала пенсію в Управлінні ПФУ в Артемівському районі м. Луганська. В квітні 2014 року виплати пенсії припинилися.

У вересні 2017 року позивач через свого представника звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі в м. Луганськ з заявою.

У своїй відповіді від 11.10.2017 року № 592/01-26 Управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі в м. Луганськ зазначило, що Позивач досі перебуває на обліку у Відповідача, отримувала пенсію по квітень 2014 року, нарахування здійснювалися по липень 2014 року. Також Управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі м. Луганськ вказало, що єдиним можливим способом отримання пенсії є реєстрація у якості ВПО і переміщення на підконтрольну українському уряду територію.

На даний момент ОСОБА_1 проживає за адресою своєї реєстрації та не має можливості виїхати на територію, підконтрольну уряду Україні, через важкий стан здоров'я.

Вирішуючи питання щодо припинення відповідачем виплати пенсії позивачеві, суд керується таким.

Відповідно до положень ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У преамбулі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначається, що цей закон розроблений відповідно до Конституції України та основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Стаття 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» закріпляє саме право громадян України на отримання пенсій, а не можливість її отримання у залежності від місця проживання отримувача пенсії. Законом не встановлено, що нарахування та виплата пенсії громадянину України залежить від місця його проживання в Україні.

У преамбулі Закону України «Про пенсійне забезпечення» зазначено, що цей закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Стаття 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлює, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне cтрахування» встановлений виключний перелік підстав для припинення пенсії, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначається, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом, а не постановами Кабінету Міністрів України або в інший спосіб.

Припинення виплати позивачу пенсії у зв'язку з відсутністю довідки внутрішньо переміщеної особи та проживанню на території, де органи державної влади не здійснюють свої повноваження, суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, суд вважає, що відповідач припинив виплату належної позивачу пенсії з підстав, не передбачених законом.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами України встановлюються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров'я, екологічної безпеки.

Згідно ст.64 Конституції, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Конституційний Суд України, розглянувши справу № 1-32/2009 від 7 жовтня 2009 року, встановив, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Також суд зазначив, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами. Таким чином, за аналогією, так само не може бути обмежено право на отримання пенсії особі незалежно від місця проживання в Україні.

Всупереч зазначеному рішенню КСУ, а також Конституції і законам України, відповідач не виплачує позивачу пенсію.

Практика Європейського суду з прав людини підтверджує, що дискримінація щодо виплати пенсії і інших соціальних виплат за ознакою місця проживання суперечить Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенції та практику ЄСПЛ, як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пічкур проти України» суд зазначив, що обмеження на отримання пенсії залежно від місця проживання, є порушенням статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (Рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), n. 39).

Також Європейський суд з прав людини в даному рішенні зазначив, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь- якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» 26 червня 2014 року (Заяви № 68385/10 та 71378/10) параграфах 53 - 56 зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82).

В рішенні ЄСПЛ по справі «Пейчич проти Сербії» (Pejcic v. Serbia) суд вказав, що Стаття 1 Протоколу 1 Конвенції не створює право на набуття права власності. Вона не вводить обмеження для країн, які є учасницями Конвенції, щодо свободи вирішення питання про введення певної форми соціального страхування або пенсійної системи, або свободи обрання виду та визначення суми допомоги або пенсії, яка надаватиметься за будь-якою з перелічених схем. Бо ці питання належать до дискреційної компетенції держави і не підпадає під дію цієї Статті 1 Протоколу 1 Конвенції. Але коли держава- сторона Конвенції законодавчим актом передбачила виплату пенсії - чи то в залежності від попередньої сплати внесків, чи ні - таке законодавство розглядається як генеруюче майнове право, яке підпадає під дію Статті 1 Протоколу 1 для кола осіб, які задовольняють вимогам такого законодавства (пункт 54 рішення).

При цьому пунктом 73 рішення Суду по справі «Грудіч проти Сербії» (Grudic v. Serbia) підкреслюється, що перша і найважливіша вимога Статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання в мирне користування майном державним органом, що здійснює публічну владу, має бути законним та має переслідувати законну мету в суспільних інтересах.

З огляду на представлену судом по справі «Грудіч проти Сербії» та «Пейчич проти Сербії» аргументацію, відмова відповідача поновити позивачу виплату пенсій, яка була призначена йому державою раніше, але зараз її виплати припинено, є втручанням в його право мирного користування майном, та таке втручання суперечить національному законодавству України, та суперечить Статті 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини. Позбавлення громадян похилого віку на тривалий період - понад два роки - їх пенсій, які є основним джерелом для існування, не виправдовує жодний суспільний інтерес за обставин даної справи.

В справах Н.Т. v. Germany, Nibbio v. Italy ЄСПЛ підкреслив, що в розумінні Статті 6 Конвенції "Право на справедливий суд", яке включає в себе право на розгляд справи упродовж розумного строку, особлива ретельність потрібна в пенсійних спорах (п.37 рішення ЄСПЛ по справі Н.Т. v Germany; п.18 рішення ЄСПЛ по справі Nibbio v. Italy). Існують чисельні випадки, коли пенсіонери-громадяни України, які опинились в ситуації Відповідача, померли не тільки через свій вік або стан здоров'я, але і через нелюдські умови існування на окупованій території, викликані відсутністю грошових коштів на харчування, лікування та догляд. Тому судовий розгляд та вирішення даної справи має бути зроблено в найкоротший строк, достатній для надання оцінки доказам і прийняття висновку по суті вимог.

Вимушене внутрішнє переміщення та Керівні принципи ООН.

На теперішній час окремого порядку реалізації права на соціальний захист, в тому числі виплату пенсії, для громадян України, які знаходяться на непідконтрольній території, не визначено. Особи похилого віку, які проживають на контрольованій території України, користуються своїм правом на пенсійне забезпечення в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", Законом України "Про пенсійне забезпечення". В той же час, Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року. Постанова КМУ № 637 від 5 листопада 2014 року. Постанова КМУ № 365 від 8 червня 2016 року, визнають право на пенсії та визначають порядок їх виплати внутрішньо переміщеним особам (ВПО). В якості підтвердження, стаття 7 цього зазначеного Закону має назву «Забезпечення реалізації прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування, соціальні послуги, освіту».

Отже, для позивача та для інших пенсіонерів, які не покинули своє постійне місце проживання на непідконтрольній території, але впродовж життя сплачували страхові внески до Пенсійного Фонду України, до липня 2014 року отримували пенсію, окремого порядку і механізму нарахування і виплати пенсій державою Україною не передбачено.

Навпаки, держава в особі відповідача своєю бездіяльністю відмовляє позивачу в поновленні виплати пенсії та посилається на необхідність зміни ним місця постійного проживання з непідконтрольної території на контрольовану для отримання пенсії.

Такими діями держава: 1) відмовляється від гарантованого Конституцією позитивного обов'язку із забезпечення соціального захисту своїх громадян-осіб похилого віку: 2) стимулює штучне переміщення осіб всередині країни, чим спотворює статистичні дані обліку ВПО та викривлює розрахунок їх дійсних потреб: 3) змушує пенсіонерів залишати своє місце постійного проживання в обмін на спробу отримати заборгованість із виплати пенсій, при цьому не забезпечуючи надання таким особам житла на підконтрольній території України в тимчасове користування: 4) створює додаткову загрозу життю і безпеці своїх громадян похилого віку під час перетину ними лінії розмежування в зоні АТО.

За таких умов в Україні низкою нормативних актів з питань реалізації прав соціально-економічних прав ВПО створено ситуацію вимушеного внутрішнього переміщення осіб. Так пенсіонери, які опинились в ситуації позивача, фактично не задовольняють критеріям, визначеним в статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод ВПО", але для отримання пенсії вони мають реєструватись як ВПО. В розумінні статті 1 Закону "внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру".

В даній ситуації позивач свідомо обрав для себе місцем проживання його дім на окупованій території і він не має ані можливостей, ані коштів, ані ресурсів для переїзду і забезпечення собі гідних умов життя на підконтрольній території. Позивач з об'єктивних причин не хоче залишати своє місце постійного проживання, а на момент, звернення до суду із даною заявою умови збройного конфлікту і тимчасової окупації є такими, що дозволяють йому залишатись на окупованій території.

Саме тому можна зробити висновок про те, що соціальна політика держави (яка, зокрема, полягає в прийнятті Урядом України Постанов № 365 та № 637) щодо позивача і в цілому осіб, які мають право на виплату пенсій і проживають на окупованій території, є відмовою від виконання обов'язку із соціального захисту населення і є політикою, яка стимулює вимушене внутрішнє переміщення.

З приводу заборони насильницького і довільного переміщення варто звернути увагу на Керівні принципи ООН щодо переміщення осіб всередині країни. Керівні принципи ООН не є обов'язковим правовим документом, але їх вживаність та визнання в світі серед країн, які зіштовхнулись з проблемою внутрішнього переміщення, зокрема через збройний конфлікт, є дуже поширеними. Покликанням цього документу є забезпечити відповідність внутрішньої політики держави щодо внутрішньо переміщених осіб та національного законодавства про їх права Керівним принципам ООН, тому що за своїм змістом вони об'єднують в собі норми міжнародного гуманітарного права та міжнародного права щодо захисту прав людини, передусім таких як Міжнародний пакт про громадянські та політичні права. Міжнародний пакт про економічні, соціальні та культурні права. Конвенція про статус біженців.

Один з Керівних принципів ООН (принцип 6) полягає в тому, що кожна людина має право на захист від довільного переміщення з її будинку або місця постійного проживання. Заборона довільного переміщення розповсюджується на переміщення під час збройних конфліктів, якщо необхідність в [переміщенні] не викликана вимогами забезпечення безпеки цивільних осіб, яких це зачіпає, або настійними причинами військового характеру".

Доречним також є згадування принципу 8 Керівних принципів, згідно якого "переміщення не проводиться у спосіб, який порушує права осіб, які переміщуються, на життя, повагу до людської гідності, свободу і безпеку". Обставини, які склалися на пунктах перетину лінії розмежування в зоні АТО не можна вважати безпечними, про що складено регулярні звіти міжнародних моніторингових організацій. Також, як було зазначено вище, немає підстав вважати, що позивач, покинувши окуповану територію з метою реєстрації як ВПО для отримання пенсії, зможе забезпечити собі принаймні мінімальний рівень життя на підконтрольній території на тривалий період. Таким чином, вимоги Постанов № 365 та № 637, яких дотримується відповідач у своїх діях, створює додаткові загрози для позивача, який і без цього перебуває в складних життєвих обставинах.

Стандарти Ради Європи

Окрім перелічених вище положень Конвенції Парламентська Асамблея Ради Європи 12 жовтня 2016 року прийняла резолюцію по Україні, в пункті 16.3 якої йдеться про те, що «Україна має спростити, наскільки це можливо, повсякденне життя мешканців непідконтрольних територій і переміщених осіб з цих районів за рахунок скорочення адміністративних процедур щодо доступу до виплати пенсій і соціальної допомоги...». Таке рішення пояснюється тим, що державна політика України щодо ВПО прив'язує всі соціальні виплати та виплати пенсій до довідки ВПО.

Таке положення речей є дискримінаційним та таким, що стимулює внутрішнє переміщення, як було роз'яснено вище. Головною вадою системи забезпечення соціального захисту осіб, які залишаються на окупованій території, є відсутність механізму, через який би реалізовувалось право таких людей на отримання соціальної допомоги та пенсії, які передбачені для них, як для громадян України, законодавством. Отже заклик світового товариства до України в згадуваній Резолюції лунає відкрито та є підтвердженням того, що адміністративні процедури верифікації для громадян, які лишаються на непідконтрольній території, є дуже сильними. Тому вирішити цю ситуацію можливо шляхом розірвання прямого зв'язку між статусом ВПО і можливістю отримувати будь-які соціальні виплати, включно з пенсіями. За таких умов буде поважаться вибір кожної людини і її бажання лишитись проживати у власному будинку на непідконтрольній території. Держава не повинна створювати адміністративні перешкоди, які б змушували таку людину реєструватися як ВПО лише для того, щоб отримати ті виплати, які їй належать по закону. Такою є думка Ради Європи та Управління Верховного комісара ООН з питань біженців.

На жаль сьогодні механізму, коли б Україна забезпечувала виплату пенсій позивачу немає. Тому позивач обрала спосіб судового захисту і довела, що її конституційне право на соціальний захист порушено, а існуюча нормативна база щодо виплати пенсій направлена на звуження можливостей щодо реалізації конституційних прав.

Крім того, пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України, не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України, як актом прямої дії.

Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, внаслідок незаконних дій відповідача, позивачу незаконно було припинено виплату пенсії, починаючи з квітня 2014 року, і нарахування і виплату пенсії з липня 2014 року.

Пунктом 1 Постанови Правління Пенсійного фонду України № 9-1 від 12.05.2015 «Про здійснення повноважень з обслуговування страхувальників» встановлено, що обслуговування страхувальників, які перебувають на обліку в управліннях Фонду, що тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, на період проведення антитерористичної операції, зокрема здійснення обліку платежів, що надходять на рахунки органів Пенсійного фонду України, відкриті в установах АТ «Ощадбанк», прийняття звітності, передбаченої законодавством, зняття з обліку страхувальників в органах Пенсійного фонду України, надання довідок, встановлених законодавством, формування звітності та виконання завдань, передбачених підпунктами 2-4, 6, 9-12, 16, 19 пункту 4 Положення про управління Пенсійного Фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 41/26486, здійснювати управлінням Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах Донецької та Луганської областей згідно з додатком до цієї постанови.

Відповідно п.п. 7 п.4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 22.12.2014 № 28-2, 4. Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

Таким чином, повноваження відповідача щодо виплати ним пенсії позивачу жодним нормативно-правовим актом іншому Управлінню ПФУ не передано.

Управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі в м. Луганськ у своєму листі позивачу від 11.10.2017 року № 592/01-26 зазначило, що позивач має отримувати пенсію відповідно до вимог Постанови КМУ №367 від 05.11.2014, однак позивач не є та не має наміру бути внутрішньо переміщеною особою, тому дія цієї постанови на позивача не розповсюджується.

Крім того, окрім практики ЄСПЛ, що зазначена вище, Закон України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб», а саме стаття 2, передбачає, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб. Таким чином, вимога підзаконних нормативно-правових актів щодо обов'язкового переміщення і реєстрації як ВПО для отримання пенсії, порушує пряму норму зазначеного закону.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш, як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин позивач ОСОБА_1 має право на поновлення виплати пенсії з квітня 2014 року і нарахування та виплату пенсії з липня 2014 року, а отже позовні вимоги про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії підлягають задоволенню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.ст. 8, 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст.ст. 46, 64, 92 Конституції України, ст.ст.2,6-9, ч.3 ст.241, ст.ст.242-246, 250, 371 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі м. Луганська про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі в м. Луганськ щодо невиплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії з квітня 2014 року і ненарахування та невиплату пенсії з липня 2014 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі в м. Луганськ поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, виплату пенсії з квітня 2014 року і нарахування та виплату пенсії з липня 2014 року.

Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми пенсії за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Старобільський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.О. Озеров