Справа № 826/3488/17
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2018-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3488/17 Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Бужак Н.П., Кузьмишиної О.М.,

секретаря Андрієнко Н.А.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Приступи О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, Апеляційного суду Дніпропетровської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року, -

У с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулася у суд із позовом до Державної судової адміністрації України (далі - відповідач 1), Державної казначейської служби України (далі - відповідач 2), Апеляційного суду Дніпропетровської області (далі - відповідач 3), у якому просила: визнати протиправною бездіяльність відповідачів у ненарахуванні та невиплаті їй вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з пунктом 9 частини 5 статті 126 Конституції України та статті 109 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та невиплаті заробітної плати (суддівської винагороди); зобов'язати відповідача-3 здійснити нарахування і виплату за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 271 150,00 гривень; звернути постанову до негайного виконання.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачами необґрунтовано та всупереч положенням законодавства відмовлено у нарахуванні та виплаті їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, на підставі частини 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, діючій до 27.03.2014.

Рішенням Окружного адміністративного суду від 07 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення умотивовано тим, що станом на дату ухвалення Верховною Радою України постанови від 08.09.2016 №1515-VIIІ про звільнення позивача з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ не містив положень, що передбачали виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що не виплата вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою і реалізованого права на відставку судді, порушує права позивача та є втручанням в права судді з боку держави, що є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та ст. 41 Конституції України, оскільки держава на законодавчому рівні гарантувала достійний рівень соціального забезпечення суддів та, зокрема, право кожного судді, за умови наявності стажу на посаді судді не менше 20 років, на відставку та на отримання при виході у відставку вихідної допомоги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

З матеріалів справи убачається, що постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 №1515-VІІІ про звільнення суддів відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України суддю апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_5 звільнено з посади судді у зв'язку із поданням заяви про відставку.

На підставі постанови Верховної Ради України та заяви позивача про відставку, відповідачем-3 видано наказ від 12.09.2016 №131/к, яким звільнено позивача з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області з 15.09.2016.

13.01.2017 позивач звернулась до відповідача 3 із заявою, у якій просила виплатити їй, як судді, яка вийшла у відставку, вихідну допомогу в розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою, на підставі частини 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, діючій до 27.03.2014, оскільки ця редакція діяла на момент виникнення у позивача права на відставку (2011 рік).

За результатами розгляду заяви позивача відповідач 3 листом від 23.02.2017 №7-105-С повідомив, що виплата вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що передбачалася частиною 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ (далі - Закон №2453-VІ), діючим законодавством не передбачена.

Уважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулася у суд із даним позовом.

Надаючи оцінку зазначеним діям та рішенню відповідача, колегія суддів ураховує наступне.

Частиною 1 ст.136 Закону України від 7 липня 2010 року N 2453-VI «Про судоустрій та статус суддів» (у редакції, чинній до 27.03.2014 року) було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Втім, підпунктом 1 п. 28 Закону України від 27.03.14р. №1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» статтю 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» виключено. Закон №1166-VII набрав чинності 01.04.14р.

Як встановлено вище, питання щодо звільнення позивача було розглянуто Верховною Радою України 08.09.2016, наказом від 12.09.2016 №131/к позивача звільнено з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області з 15.09.2016.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, у даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення Позивача.

Станом на дату звільнення позивача норма Закону N 2453-VI, яка передбачала виплату вихідної допомоги, втратила чинність.

Поміж тим, Закон України від 12 лютого 2015 року N 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності 28.03.15р., не містить положень щодо виплати вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

Серед критеріїв /принципів/, які повинні застосовуватись суб'єктом владних повноважень при прийнятті ними рішень, вчиненні дій та якими керується адміністративний суд у разі оскарження таких рішень/дій (ст.2 КАС України), є, зокрема, принцип законності, відповідно до якого суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. Зазначена норма кореспондується з ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Посилання позивача на те, очікувана вихідна допомога, яка була гарантована державою у ст.136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції, чинній на момент призначення позивача на посаду судді та під час її перебування на цій посаді, відповідно до практики Європейського суду з прав людини є правомірними (законними) очікуваннями в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції , колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини однією з визначальних обставин, за яких легітимні очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві існує неоднозначність у тлумаченні норми права та з приводу цього існує судовий спір.

Ураховуючи те, що на момент звільнення позивача з посади судді, у національному законодавстві не інсувало норми, яка передбачала виплату вихідної допомоги, підстави стверджувати про порушення статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - відсутні.

Окрім того, колегія суддів звергає увагу на те, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19.11.13р. у справі № 1-1/2013 зазначив, що «за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір».

Отже, враховуючи, що на момент винесення постанови Верховної Ради України про звільнення позивача із посади судді норми статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які гарантували виплату суддям вихідної допомоги у разі виходу у відставку, були виключені, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для виплати позивачу такої допомоги.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі №808/826/17.

До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави (пункт 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011).

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 34, 243, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя Н.П. Бужак
суддяО.М. Кузьмишина

(Повний текст постанови складений 16 квітня 2018 року.)