Справа № 826/4176/17
Суддя: Кузьмишина О.М.
Дата ухвалення: 2018-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4176/17 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

Суддів: Глущенко Я.Б.

Пилипенко О.Є.,

за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Верховного Суду України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог голови Верховного Суду України Романюка Ярослава Михайловича про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Верховного суду України про визнання протиправним дій щодо відмови у нарахування та виплаті одноразової вихідної допомоги судді у відставці; зобов'язання виплатити вихідну одноразову допомогу за 35 років роботи суддею на підставі ст.. 126 Конституції України та в порядку ст.. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-ХІІ.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове про задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 року ОСОБА_3 звільнений з посади судді Верховного Суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Голови Верховного Суду України від 16.11.2015 року №1040-к ОСОБА_3 виключений зі складу суддів Верховного суду з 18.12.2015. В подальшому, позивачем подано до Верховного Суду України заяву про виплату йому вихідну одноразову допомогу за 35 років роботи суддею на підставі ст. 126 Конституції України та в порядку ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-ХІІ.

Листом від 28.02.2017 №202-631/0/8-17 Верховного Суду України повідомлено позивача про відсутність підстав для виплати вихідної одноразової допомоги за 35 років роботи суддею на підставі ст.126 Конституції України та в порядку ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-ХІІ, оскільки станом на час звільнення позивача, вказана норма Закону втратила чинність, у зв'язку з прийняттям нового Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів», крім статей 43 та 44, які втратили чинність із 1 січня 2011 року.

Позивач вважаючи, що має право на отримання одноразової вихідної допомоги звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Відповідно до статті 43 Законом України «Про статус суддів», який втратив чинність 01.01.2011 року, було передбачено, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Вказаними нормами закону було прямо визначено, що право на вихідну допомогу має лише суддя, який пішов у відставку, тобто реалізував власне право на відставку.

Закон України «Про статус суддів» № 2862-ХІІ втратив чинність, у зв'язку з прийняттям Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ крім статей 43 та 44, які втратили чинність із 01 січня 2011 року.

Положеннями частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ було встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Позивач не реалізував і це право протягом дії згаданої статті Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ, проте вказану норму було виключено на пп. 1 п. 28 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, який набрав чинності 01.04.2014 року.

Пунктом 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII, внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI та виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» зміни, передбачені розділом II, набирають чинності з 1 квітня 2014 року.

Крім того, Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIIІ було викладено у новій редакції Закон України «Про судоустрій і статус суддів», нормами якого виплату вихідної допомоги судді при виході у відставку не передбачено.

У подальшому Головою Верховного суду України внесено на розгляд Пленуму Суду подання про прийняття рішення стосовно звернення до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо конституційності підпункту 1 пункту 28 Закону № 1166-VІІ. Проте, Постановою Пленуму Суду від 25 грудня 2015 року № 24 відмовлено у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням для вирішення питання стосовно відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 1 пункту 28 Закону № 1166-VІІ.

Пленум Верховного Суду України дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для звернення до Конституційного Суду України з конституційним поданням стосовно відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 1 пункту 28 Закону № 1166-УІІ з огляду, зокрема, на те, що питання щодо вихідної допомоги судді було предметом розгляду Конституційного Суду України (Рішення від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Так, на час прийняття Верховною Радою України 12.11.2015 року постанови про звільнення позивача законодавством не було передбачено суб'єктивного права судді у відставці на отримання вихідної допомоги, як і не визначено підстав, порядку реалізації та обов'язку відповідача щодо нарахування вихідної допомоги.

Апелянт посилається на те, що право на відставку було набуте ним після 20 років роботи на посаді судді, і з цього моменту він отримав право на виплату вихідної допомоги, яке було гарантоване частиною третьою ст. 43 Закону України «Про статус суддів», відповідно, подальші зміни у законодавстві не можуть позбавляти набутого права.

Однак, колегія суддів вважає такі доводи помилковими, з огляду на те, що зазначеним законодавчим положенням було прямо визначено, що право на вихідну допомогу має лише суддя, який пішов у відставку, тобто реалізував власне право на відставку. Оскільки позивач набув зазначене право, але його не реалізував, то підстави для застосування до спірних відносин ч. 3 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» відсутні.

Таким чином, оскільки на день припинення повноважень позивача як судді були відсутні законодавчі акти, які б надавали право останньому на отримання вихідної допомоги, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач при розгляді заяви про виплату вихідної допомоги позивачу діяв з дотриманням вимог.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Крім іншого, у рішенні від 03.06.2014 року у справі «Великода проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Я.Б.Глущенко

О.Є.Пилипенко