Справа № 800/286/16
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

03 квітня 2018 року

Київ

справа №800/286/16

адміністративне провадження №П/9901/304/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів - Бевзенка В. М.,

Шарапи В.М.,

Білоуса О.В.,

Желтобрюх І.Л.,

при секретарі - Шевчук К.В.,

за участю

представника позивача - ОСОБА_5,

представника відповідача - Склярук Ю.В.,

представника третьої особи - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_8

до Вищої ради правосуддя

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Вищої кваліфікаційної комісії суддів України

про визнання незаконним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

16 травня 2016 року до Вищого адміністративного суду України надійшов адміністративний позов ОСОБА_8 до Вищої ради юстиції, в якому позивач просила визнати незаконним та скасувати рішення від 14 квітня 2016 року щодо внесення подання до Верховної Ради України про звільнення за порушення присяги.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що прийняття нею процесуального рішення у справі №757/26362/14-к, яким до ОСОБА_10 застосовано запобіжний захід - домашній арешт, використано в якості підстави для притягнення одночасно до кримінальної та дисциплінарної відповідальності. На думку позивача, спірне рішення прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, яке гарантує незалежність суддів і встановлює особливий порядок їх звільнення з посади. Позивач вказує на те, що поняття «порушення присяги судді» не входить до підстав дисциплінарної відповідальності, що містяться у ст. 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Також, як зазначає позивач, відповідачем не дотримано строки притягнення її до відповідальності, оскільки дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше шести місяців із дня відкриття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку. Крім того, позивач вважає, що питання надання оцінки законності та обґрунтованості судових рішень не входить до компетенції ані адвоката Титича В.М., ані Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ані Вищої ради юстиції. Таким чином, вважає спірне рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню (т. 1 а.с. 7-14).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, надав Суду пояснення, в яких зауважив на доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав до суду заперечення на адміністративний позов, в обґрунтування яких зазначив, що в спірному рішенні наведено обставини, які стали підставою для проведення перевірки стосовно позивача, встановлені факти, норми чинного законодавства, які були порушені позивачем при здійсненні правосуддя, а також висновки з посиланням на підтверджуючі документи, до яких дійшла Вища рада юстиції після дослідження усіх обставин у їх сукупності. Відносно порушення, на думку позивача, строків притягнення до дисциплінарної відповідальності відповідач зауважив, що в даному випадку підлягає застосуванню ч. 4 ст. 96 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», відповідно до якої строк застосування дисциплінарного стягнення до судді ОСОБА_8 у виді звільнення з посади за порушення присяги не закінчився. Також відповідач вказує на те, що під час прийняття спірного рішення Вищою радою юстиції не здійснювався перегляд судового рішення та його оцінка на предмет правомірності, а оцінювались лише дії судді при розгляді справи, зокрема, дотримання вимог законодавства щодо об'єктивності та неупередженості при розгляді справи. Таким чином, відповідач вважає, що при прийнятті спірного рішення він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України (т. 1 а.с. 120-124).

Ухвалою суду від 05 жовтня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Вищу кваліфікаційну комісію суддів України (далі - ВККС, т. 1 а.с. 230-231).

Третьою особою до суду надано пояснення, в яких вказано на доводи та обставини, аналогічні викладеним у запереченнях проти позову, наданих відповідачем (т. 1 а.с. 238-242, т. 2 а.с. 64-69).

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою суду від 16 листопада 2016 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі стосовно судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_8 за частиною 2 статті 375 Кримінального кодексу України (т. 1 а.с. 266-267).

Постановою Верховного Суду України від 31 січня 2017 року заяву ОСОБА_8 про перегляд судового рішення задоволено, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2016 року скасовано, а справу направлено до цього ж суду для продовження розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2018 року зазначену адміністративну справу прийнято до провадження (т. 2 а.с. 60-61).

Відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, який вмотивований доводами, аналогічними викладеним у наявних в матеріалах справи запереченнях проти позову (т. 2 а.с. 80-85).

Під час судового розгляду справи судом протокольною ухвалою здійснено процесуальну заміну первинного відповідача у справі - Вищої ради юстиції, належним відповідачем - Вищою радою правосуддя (т. 2 а.с. 93-97).

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила наступне.

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 05 червня 2000 року №762/2000 ОСОБА_8 призначено на посаду судді Старокиївського районного суду м. Києва строком на п'ять років (т. 1 а.с. 15).

12 червня 2000 року позивачем складено присягу судді, відповідно до якої остання зобов'язалась чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, здійснювати правосуддя, підкоряючись тільки закону, бути об'єктивною і справедливою (т. 1 а.с. 20).

У відповідності до Указу Президента України «Про переведення суддів місцевих судів міста Києва» від 23 жовтня 2001 року №1004/2001 позивача переведено на посаду судді новоутвореного Печерського районного суду міста Києва (т. 1 а.с. 16).

Згідно Постанови Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 08 липня 2005 року №2790-IV ОСОБА_8 обрано суддею місцевого Печерського районного суду міста Києва безстроково (т. 1 а.с. 17-19).

06 жовтня 2014 року Генеральною прокуратурою України винесено повідомлення про підозру, в якому зазначено, що ОСОБА_8, своїми умисними діями, які виразились у постановленні суддею завідомо неправосудної ухвали, що спричинило тяжкі наслідки, вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 375 КК України (т. 1 а.с. 36-41).

27 жовтня 2014 року до ВККС надійшла скарга адвоката Титича В.М., в якій останній просив притягнути суддю Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_8 до дисциплінарної відповідальності та направити рекомендацію до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади у зв'язку з порушенням нею присяги (т. 1 а.с. 43-45).

05 червня 2015 року ВККС прийнято Рішення про відкриття дисциплінарної справи стосовно судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_8 за зверненням голови Адвокатського об'єднання «Віталій Титич і партнери» Титича В.М., яке направлено на адресу Печерського районного суду міста Києва 10 червня 2015 року та отримано адресатом 15 червня 2015 року (т. 1 а.с. 23).

05 жовтня 2015 року ВККС прийнято рішення №2426/дн-15 про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_8 з підстав, передбачених пунктом 5 частини 5 статті 126 Конституції України (за порушення присяги) (т. 1 а.с. 46-51).

21 березня 2016 року членом Вищої ради юстиції Мірошниченком А.М. складено висновок про результати перевірки відомостей, викладених у рішенні ВККС від 05 жовтня 2015 року №2426/дп-15 щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_8 з посади судді Печерського районного суду міста Києва за порушення присяги, в якому запропоновано рекомендувати Вищій раді юстиції прийняти рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді ОСОБА_8 з посади судді Печерського районного суду міста Києва (т. 1 а.с. 126-130).

04 квітня 2016 року секцією з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад Вищої ради юстиції складено висновок щодо рекомендування Вищій раді юстиції прийняти рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_8 з посади за порушення присяги (т. 1 а.с. 131-136).

14 квітня Вищою радою юстиції прийнято рішення №806/0/15-16, яким вирішено внести подання до Верховної Ради України про звільнення з посади судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_8 за порушення присяги (т. 1 а.с. 137-141).

У відповідності до статті 1 Конституції України (в редакції від 02.03.2014 року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 8 Конституції України визначено, що Конституція має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі й мають відповідати їй.

У відповідності до п. 5 ч. 5 статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.

Відповідно до приписів статті 131 Конституції України в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад; прийняття рішення стосовно порушення суддями і прокурорами вимог щодо несумісності; здійснення дисциплінарного провадження стосовно суддів Верховного Суду України і суддів вищих спеціалізованих судів та розгляд скарг на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів апеляційних та місцевих судів, а також прокурорів.

В статті 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI (далі - Закон №2453-VI, в редакції, що діяла на момент вчинення позивачем дій, які стали підставою для винесення спірного рішення) наведено текст присяги судді, яка підписується суддею і зберігається в його особовій справі. Так, суддя, вступаючи на посаду, урочисто присягає об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади.

Згідно ч. 1 ст. 88 Закону №2453-VI до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді догани.

Частиною 4 статті 87 цього Закону передбачає, що дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше шести місяців із дня відкриття Вищою кваліфікаційною комісією суддів України провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

Згідно ч. 5 цієї статті за наслідками дисциплінарного провадження Вища кваліфікаційна комісія суддів України може прийняти рішення про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади за наявності для цього підстав.

Приписами статті 105 Закону №2453-VI передбачений порядок звільнення судді з посади у разі порушення ним присяги. Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади у зв'язку з порушенням ним присяги судді. Факти, які свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищою радою юстиції. Звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України "Про Вищу раду юстиції". На підставі подання Вищої ради юстиції Президент України видає указ про звільнення судді з посади. На підставі подання Вищої ради юстиції Верховна Рада України приймає постанову про звільнення судді з посади.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 15 січня 1998 року №22/98-ВР (далі - Закон №22/98-ВР, в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) до Вищої ради юстиції з пропозицією про прийняття подання про звільнення судді з посади може звертатися Вища кваліфікаційна комісія суддів України за умови, що таке рішення було нею прийняте за результатами перевірки відомостей про наявність підстав для звільнення судді з посади.

Статтею 32 Закону №22/98-ВР передбачено, що питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4 - 6 частини п'ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності, порушення суддею присяги, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього), Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншого суб'єкта у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою.

Провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

Суддя, справа якого розглядається, та/або його представник мають право знайомитися з матеріалами перевірки, надавати докази та пояснення, ставити запитання учасникам засідання, висловлювати заперечення, заявляти клопотання і відводи.

Запрошення судді, справа якого розглядається, є обов'язковим. У разі неможливості взяти участь у засіданні Вищої ради юстиції з поважних причин суддя, справа якого розглядається, може надати по суті порушених питань письмові пояснення, які долучаються до матеріалів справи. Письмові пояснення судді виголошуються на засіданні Вищої ради юстиції в обов'язковому порядку. Повторне неприбуття такого судді без поважних причин є підставою для розгляду справи за його відсутності.

Рішення щодо внесення Вищою радою юстиції подання про звільнення судді відповідно до пунктів 4, 5 та 6 частини п'ятої статті 126 Конституції України приймається шляхом таємного голосування більшістю голосів членів від конституційного складу Вищої ради юстиції.

Якщо в процесі розгляду питання про звільнення судді за особливих обставин Вища рада юстиції дійде висновку про відсутність підстав для звільнення судді, проте вчинені суддею дії можуть мати наслідком дисциплінарну відповідальність, Вища рада юстиції може прийняти рішення про притягнення суддів Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів до дисциплінарної відповідальності, а щодо інших суддів - про направлення матеріалів до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 11 березня 2011року № 2-рп/2011 у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України "Про Вищу раду юстиції" додержання присяги є обов'язком судді, як це передбачено частиною 4 статті 55 Закону «Про судоустрій і статус суддів» та кореспондується з пунктом 5 частини 5 статті 126 Конституції України. Присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов'язання судді. Дотримання суддею своїх обов'язків є необхідною умовою довіри до суду та правосуддя з боку суспільства, а порушення суддею присяги є однією з підстав для його звільнення з посади відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Основного Закону України.

Відповідно до преамбули Регламенту Вищої ради юстиції, затвердженого рішенням Вищої ради юстиції від 04 жовтня 2010 року №791/0/15-10 (чинного на момент прийняття спірного рішення) цей Регламент визначає організацію і порядок діяльності Вищої ради юстиції на реалізацію повноважень, наданих Конституцією України, законами України "Про Вищу раду юстиції", "Про судоустрій і статус суддів" та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктами 1, 4-6 параграфу 2.2 розділу ІІ Регламенту передбачений порядок звільнення суддів за особливих обставин за пропозицією (рекомендацією) Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Рада розглядає прийняте за наслідками дисциплінарного провадження рішення про направлення рекомендації до Ради для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади як пропозицію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про прийняття подання про звільнення судді з посади.

У разі виявлення порушення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України порядку здійснення дисциплінарного провадження Рада приймає рішення про відхилення внесеної рекомендації.

На підставі висновку члена Ради та матеріалів дисциплінарної справи за дорученням секретаря секції відповідний структурний підрозділ готує проекти висновку секції, рішення Ради, подання про звільнення судді до органу, який його призначив чи обрав, та Указу Президента України або Постанови Верховної Ради України.

Якщо відсутні підстави для звільнення судді з посади, Рада приймає рішення про відхилення рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та направляє матеріали дисциплінарної справи до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

У відповідності до положень п. 2 ч. 1 ст. 27 Закону №22/98-ВР Вища рада юстиції приймає подання про звільнення суддів з посади.

Частиною 3 даної статті передбачено, що акти Вищої ради юстиції можуть бути оскаржені в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

Щодо доводів позивача про недодержання Вищою радою юстиції строків застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді звільнення за порушення присяги суд зазначає наступне.

Закони №№ 2453-VI, 22/98-ВР у редакціях, чинних на час вчинення ОСОБА_8 дій, які, на думку відповідача, свідчать про порушення нею присяги судді, не передбачали жодних обмежувальних строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.

Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності, то положеннями Закону №2453-VI передбачалось, що до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення лише у виді догани (стаття 88). Це стягнення могло бути застосоване не пізніше шести місяців із дня відкриття ВККС провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці (частина четверта статті 87).

12 лютого 2015 року був прийнятий Закон України від 12 лютого 2015 року №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон №192-VIII), яким з метою підвищення національних стандартів судоустрою і судочинства та забезпечення права на справедливий суд внесено системні зміни до законодавчих актів України, у тому числі Закону №22/98-ВР, а Закон №2453-VI викладено в новій редакції.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №192-VIII цей Закон набирає чинності через тридцять днів з дня його опублікування, крім пунктів 6 та 8 розділу І цього Закону, а також крім цього пункту, пунктів 3 і 4 цього розділу, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Закон №192-VIII був опублікований 26 лютого 2015 року, тому пункти 6 та 8 розділу І та пункти 1, 3 і 4 розділу ІІ цього Закону набрали чинності з 27 лютого 2015 року, а всі інші його положення з 28 березня 2015 року.

Пунктом 6 розділу І Закону №192-VIII були внесені зміни до Закону №22/98-ВР, зокрема частина друга статті 32 цього Закону була викладена в редакції, згідно з якою провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

З 28 березня 2015 року набрав чинності Закон №2453-VI в редакції Закону №192-VIII, згідно з ч. 4 ст. 96 якого дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

У частині першій статті 97 Закону №2453-VI міститься перелік видів дисциплінарних стягнень стосовно судді, одним із яких є висновок про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання про внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги. У частині другій цієї статті визначені умови, за яких такий висновок може бути прийнятий.

З цієї ж дати, тобто з 28 березня 2015 року, набрав чинності і пункт 8 розділу ІІ Закону №192-VIII, згідно з яким заяви і скарги, подані до набрання чинності цим Законом, а також дисциплінарні провадження щодо суддів, розпочаті до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до Закону №2453-VI у редакції, що діяла на момент подачі відповідної заяви (скарги), відкриття відповідного дисциплінарного провадження.

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для такого висновку, що до дня набрання чинності змінами до Закону №22/98-ВР, внесеними Законом №192-VIII, національне законодавство не передбачало строку для здійснення провадження щодо звільнення судді з посади за порушення присяги, і лише з цієї дати відповідно до частини другої статті 32 Закону №22/98-ВР було встановлено, що провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

Водночас такі правила і строки для здійснення дисциплінарного провадження, які можуть бути застосовані при проведенні провадження щодо звільнення за порушення присяги судді були передбачені саме положеннями Закону №2453-VI в редакції Закону №192-VIII, які набрали чинності з 28 березня 2015 року.

На думку колегії суддів, застосування положень частини другої статті 32 Закону №22/98-ВР після внесення до неї змін стало можливим лише після набрання чинності Законом №2453-VI в редакції Закону №192-VIII.

Стаття 32 Закону №22/98-ВР нерозривно пов'язана з розділом VI Закону №2453-VI і має застосовуватися у поєднанні з нормами, що регламентують підстави та порядок застосування до судді дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, після набрання чинності Законом №2453-VI в редакції Закону №192-VIII уповноважений орган має вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 зазначеного Закону (не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 10 травня 2016 року у справі №П/800/514/15.

Щодо доводів позивача про відсутність підстав для застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді звільнення за порушення присяги суд зазначає наступне.

Для забезпечення незалежності судової системи рішення про звільнення суддів мають ухвалюватись з дотриманням справедливих процедур, які забезпечують об'єктивність і неупередженість та встановлені у національному законодавстві.

Відповідно до п. 18 Основних принципів ООН стосовно незалежності судових органів, ухвалених VII Конгресом ООН із запобігання злочинності та поводження з правопорушниками, що відбувся у Мілані з 26 серпня по 06 вересня 1985 року, та схвалених Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 40/32 від 29 листопада 1985 року та № 40/146 від 13 грудня 1985 року, судді можуть бути звільнені з посади тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов'язки чи поведінки, невідповідної до посади, яку вони займають.

Тобто, для звільнення мають існувати серйозні підстави неналежної поведінки чи некомпетентності (п. 20 Зауважень загального порядку № 32 Комітету ООН з прав людини до статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права: Право на рівність перед судами і трибуналами та на справедливий суд, U.N. Doc. CCPR/C/GC/32, 23 серпня 2007 року) чи значне порушення визначених законом дисциплінарних правил або кримінально-правових норм (п. 50 Рекомендації CM/Rec(2010)12 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність і обов'язки, ухваленої 17 листопада 2010 року).

З матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 2014 року ОСОБА_8 як слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва винесено ухвалу (справа №757/26362/14-к), якою:

у задоволенні клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах головного слідчого управління Генеральної прокуратури України Басова Д.М. про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено;

застосовано до підозрюваного ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, запобіжний захід у виді домашнього арешту, заборонивши підозрюваному ОСОБА_10 залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1, з 23:00 год. до 07:00 год. наступного ранку без дозволу слідчого, прокурора, або суду, зобов'язавши підозрюваного ОСОБА_10 прибувати по першому виклику до слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду на визначений час;

роз'яснено підозрюваному, що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою мають право з'являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов'язаних із виконанням покладених на нього зобов'язань, використовувати електронні засоби контролю;

визначено строк дії ухвали слідчого судді тривалістю в два місяці - до 19 листопада 2014 р. до 11-30 год.

підозрюваного ОСОБА_10 негайно звільнено з-під варти в приміщенні суду.

Зазначену ухвалу слідчого судді звернуто до негайного виконання після її оголошення (т. 1 а.с. 26-29).

При цьому, з мотивувальної частини даної ухвали вбачається, що Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000709, за ознаками злочинів, передбачених ст.ст.115, 262, 263, 365 КК України, й вказане провадження 1.08.2014 р. виділене в окреме провадження із кримінального провадження №0000228 від 22.01.2014 р.; ОСОБА_10 був затриманий в порядку ст.208 КПК України 3.04.2014 р. за підозрою у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 365 КК України в редакції закону від 7.04.2011 р., п.п.1,5,12 ч.2 ст.115 КК України, того ж числа йому повідомлено про підозру у вчиненні вказаних злочинів; 24.07.2014 р. ОСОБА_10 повідомлено про нову підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.41, ч.3 ст.27, ч.3 ст.365, ч.3 ст.265, п.п.1,5,12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.262, ч.1 ст.263 КК України; 5.04.2014 р. ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_10 обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту, 22.04.2014 р. Апеляційним судом м. Києва рішення суду першої інстанції скасоване і ОСОБА_10 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 1.06.2014 р., 26.05.2014 р. ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва строк тримання під вартою ОСОБА_10 продовжено до 30.07.2014 р., 29.07.2014 р. ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва строк тримання під вартою ОСОБА_10 продовжено до 28.09.2014 р.; 22.07.2014 р. заступником Генерального прокурора України строк досудового розслідування продовжено до дев'яти місяців, тобто до 25.11.2014 р.

В даній ухвалі суддя зазначила, що виходячи з доведеності обґрунтованості підозри та наявності існування ризиків, наявні всі підстави для застосування відповідно до ч.4 ст.194 КПК України до підозрюваного більш м'якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, а також покладення на підозрюваного обов'язків, передбачених частиною п'ятою цієї статті, необхідність покладення яких вбачається з наведеного в обґрунтування даного клопотання. Також суддя при прийнятті судового рішення врахувала, як вказано в тексті ухвали, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному, особу підозрюваного, його вік та стан здоров'я, міцність його соціальних зв'язків в місці його постійного проживання, наявність у підозрюваного родини та перебування на його утриманні дітей та дружини у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, наявність у підозрюваного постійного місця роботи, репутацію підозрюваного, його майновий стан, відсутність судимостей, дотримання підозрюваним умов застосованого раніше запобіжного заходу у виді домашнього арешту, відсутність повідомлення ОСОБА_10 про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини. Також суддя врахувала, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 жовтня 2014 року апеляційну скаргу старшого прокурора 1-го відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Генеральної прокуратури України Псюка Р.Й. задоволено. Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 19 вересня 2014 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах головного слідчого управління Генеральної прокуратури України Басова Д.М., погодженого із старшим прокурором першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України Псюком Р.Й., про продовження строку тримання під вартою та застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1, з 23 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. наступного ранку, щодо ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, скасовано. Постановлено нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах головного слідчого управління Генеральної прокуратури України Басова Д.М., погоджене із старшим прокурором першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Генеральної прокуратури України Псюком Р.Й., про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, задоволено. Продовжено ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, строк тримання під вартою до 25 листопада 2014 року (т. 1 а.с. 30-35).

Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, зазначив, що застосування більш м'якого запобіжного заходу, ніж того, про який просив слідчий і прокурор, згідно ч. 4 ст. 194 КПК України, можливе при тих обставинах, коли відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи не здатні запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Таких обставин, як вказав апеляційний суд, слідчий суддя при розгляді клопотання не встановив, тобто вищезазначених вимог закону слідчий суддя не дотримався.

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що ОСОБА_8, приймаючи ухвалу від 19 вересня 2014 року, не врахувала тяжкість злочинів, у вчиненні яких підозрювався ОСОБА_10

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що ОСОБА_10 підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.365, ч.3 ст.265, п.п.1,5,12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.262, ч.1 ст.263 КК України.

Так, стаття 365 КК України передбачає відповідальність за перевищення влади або службових повноважень, тобто умисне вчинення службовою особою дій, які явно виходять за межі наданих їй прав чи повноважень, якщо вони завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, інтересам юридичних осіб, а також перевищення влади або службових повноважень, якщо воно супроводжувалося насильством або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.

У відповідності до ч. 3 даної статті дії, передбачені частинами першою або другою цієї статті, якщо вони спричинили тяжкі наслідки, караються позбавленням волі на строк від семи до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Згідно п.п. 1, 2, 12 ч. 2 ст. 115 КК України умисне вбивство двох або більше осіб, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, вчинене за попередньою змовою групою осіб, карається позбавленням волі на строк від десяти до п'ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті.

Стаття 262 КК України встановлює санкції за викрадення, привласнення, вимагання вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв чи радіоактивних матеріалів або заволодіння ними шляхом шахрайства.

Згідно ч. 2 даної статті ті самі дії, вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, а також заволодіння предметами, що перелічені в частині першій цієї статті, шляхом зловживання службової особи своїм службовим становищем караються позбавленням волі на строк від п'яти до десяти років.

У відповідності до ч. 1 ст. 263 КК України носіння, зберігання, придбання, виготовлення, ремонт, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу караються позбавленням волі на строк від двох до п'яти років.

Статтею 265 КК України передбачена відповідальність за придбання, носіння, зберігання, використання, передачу, видозмінення, знищення, розпилення або руйнування радіоактивних матеріалів (джерел іонізуючого випромінювання, радіоактивних речовин або ядерних матеріалів, що перебувають у будь-якому фізичному стані в установці або виробі чи в іншому вигляді) без передбаченого законом дозволу.

Відповідно до ч. 3 цієї статті дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, або якщо вони спричинили загибель людей, майнову шкоду у великому розмірі, значне забруднення довкілля чи інші тяжкі наслідки, караються позбавленням волі на строк від восьми до п'ятнадцяти років.

Наведені фактичні обставини відображені в спірному рішення Вищої ради юстиції. Так, відповідачем в даному рішенні вказано на те, що при прийнятті рішення ВККС врахувала, що постановлення суддею ОСОБА_8 незаконної ухвали призвело до негативних процесуальних наслідків, оскільки, перебуваючи під домашнім арештом, підозрюваний ОСОБА_10 скористався необґрунтовано призначеним йому менш суворим запобіжним заходом і зник, переховуючись від правосуддя. Крім того, постановлена ухвала викликала негативний суспільний резонанс і підірвала авторитет судової системи України.

Колегія суддів критично ставиться до доводів позивача стосовно того, що в основу оскаржуваного рішення Вищою радою юстиції неправомірно покладено оцінку ухвали суду від 19 вересня 2014 року.

Декларацією щодо принципів незалежності судової влади, прийнятою 14 жовтня 2015 року Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о. Бріюні, Хорватія) закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади, згідно з якими жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за винесені ним судові рішення, окрім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону.

Орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо судді, не уповноважений перевіряти законність судового рішення, а зобов'язаний перевірити дії судді під час ухвалення такого рішення в частині наявності порушень, які є підставою для застосування дисциплінарної відповідальності.

Відповідач в спірному рішенні зазначив, що скасування або зміна судового рішення не тягне за особою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у його ухваленні. Разом з тим, під час здійснення дисциплінарного провадження у відношенні позивача предметом дослідження Вищої ради юстиції була правомірність дій судді ОСОБА_8 під час винесення даного процесуального документу в аспекті складеної нею присяги.

Зі змісту ухвали від 19 вересня 2014 року вбачається, що ОСОБА_8 в порушення вимог процесуального законодавства було обрано запобіжний захід ОСОБА_10 поза межами заявленого прокурором клопотання.

При цьому, статтею 21 КПК України у відповідній редакції, передбачено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов'язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Таким чином, колегія суддів підтримує доводи відповідача та третьої особи стосовно того, що ОСОБА_8, діючи як слідчий суддя, фактично змінила попередню ухвалу суду, якою був встановлений строк тримання ОСОБА_10 під вартою до 28 вересня 2014 року, в спосіб, не передбачений законом.

Згідно ч. 3 статті 129 Конституції України (в редакції від 02.03.2014 року) основними засадами судочинства є

1) законність;

2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом;

3) забезпечення доведеності вини;

4) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;

5) підтримання державного обвинувачення в суді прокурором;

6) забезпечення обвинуваченому права на захист;

7) гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;

8) забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом;

9) обов'язковість рішень суду.

У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об'єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору.

Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу судді ОСОБА_8 від 19 вересня 2014 року, безпосередньо вказав на те, що слідчий суддя при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 вимог закону не дотримався.

Як вже зазначалось судом, ОСОБА_8, складаючи присягу, зобов'язалась, зокрема, «об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права».

Натомість обставини прийняття суддею даної ухвали без врахування можливих ризиків та наслідків її прийняття, суперечать наведеним вище принципам та нормам суддівської поведінки. Постановлення суддею ОСОБА_8 ухвали від 19 вересня 2014 року спричинило негативний суспільний резонанс та відобразилось на рівні довіри суспільства до судової системи України.

Тобто, саме порушення ОСОБА_8 присяги судді слугувало підставою винесення рішення від 14 квітня 2016 року №806/0/15-16, а не обставини скасування ухвали суду від 19 вересня 2014 року в порядку апеляційного оскарження, як на те вказує позивач.

Відповідно до п. 50 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях; судді повинні поводитися гідно при виконанні посадових обов'язків та в особистому житті; вони повинні виконувати свої обов'язки, не допускаючи проявів фаворитизму або дійсної чи видимої упередженості; судді повинні приймати свої рішення з урахуванням усіх моментів, важливих для застосування відповідних юридичних норм, та без урахування усіх питань, що не стосуються суті справи; вони повинні забезпечувати високий ступінь професійної компетентності.

Таким чином, оцінивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази, зваживши на всі аргументи та доводи сторін, колегія суддів дійшла висновку що Вища рада юстиції, приймаючи спірне рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом №1798-VIII, з дотриманням принципу пропорційності. Оспорюване рішення містить обґрунтовані мотиви, з яких відповідач дійшов вірного висновку про необхідність звільнення судді ОСОБА_8 з посади.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_8 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст. 139, 244-246, 250, 251, 255, 264-266, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_8 (04210, АДРЕСА_2) до Вищої ради правосуддя (, 04050, м. Київ, вул. Студентська, б. 12-а), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (, 01601, м. Київ, вул. Липська, б. 18/5) про визнання незаконними та скасування рішення - відмовити.

Рішення ухвалено у нарадчій кімнаті, його вступну та резолютивну частини проголошено у судовому засіданні 03 квітня 2018 року.

Повний текст рішення складено 10 квітня 2018 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Н.А. Данилевич

Судді В. М. Бевзенко

В.М. Шарапа

О.В. Білоус

І.Л. Желтобрюх