Справа № 826/20114/16
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2018-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 квітня 2018 року № 826/20114/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кармазіна О.А., суддів: Катющенка В.П. та Скочок Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Міністерства внутрішніх справ України, Державного секретаря Міністерства внутрішніх справ України Тахтая О.В.
третя особаНаціональна поліція України
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту - відповідач 1, МВС України), Державного секретаря Міністерства внутрішніх справ України Тахтая Олексія Володимировича (далі по тексту - відповідач 2, Держсекретарь МВС Тахай О.В.), в якому, з урахуванням заяви від 13.03.2018 про зменшення позовних вимог, просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ МВС України від 14.11.2016 № 1089 о/с про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді у відносинах публічної служби, з якої її незаконно звільнено з 12.01.2016;

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на виконання вимог постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.09.2016 у адміністративній справі № 826/26740/15 за позовом ОСОБА_1 до МВС України, третя особа: Національна поліція України про визнання протиправним та скасування наказу МВС України від 06.11.2015 № 2329 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 та поновлення її на посаді старшого оперуповноваженого відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України відповідачем 1 прийнято наказ від 10.11.2016 № 1083 о/с, яким поновлено позивача на посаді старшого оперуповноваженого відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України.

Разом з тим, позивач зазначає, що наказом МВС України від 14.11.2016 № 1089 о/с згідно з п.п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», ст. 3 Закону України «Про відпустки» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України її звільнено зі служби в органах внутрішніх справ України у запас Збройних Сил України з 11.01.2016 за п. 64 «г» (через скорочення штатів).

При цьому, позивач наголошує, що оскаржуваний наказ прийнято всупереч вимогам Закону України «Про Національну поліцію» та Кодексу законів про працю, оскільки, по-перше відповідач не попередив про майбутнє звільнення, по-друге, відповідачем не було запропоновано інші посади у новоствореному органі, у зв'язку з чим, на думку позивача, вона підлягає поновленню на посаді, з якої її звільнено.

Позивач під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених в адміністративному позові.

Представник відповідача 1 проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні, з огляду на те, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» було ліквідовано органи внутрішніх справ та звільнено працівників міліції, у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на роботі.

Не зважаючи на належне повідомлення по дату, час та місце розгляду справи, відповідач 2 та третя особа явку уповноважених представників у судове засідання не забезпечили.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2016 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до судового розгляду колегією у складі трьох суддів.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл судових справ від 10.10.2017 № 4273 та відповідно до пункту 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду дану справу повторно автоматично розподілено на суддю Окружного адміністративного суду м. Києва Кармазіна О.А.

Ухвалою суду від 06.11.2017 справу прийнято до провадження суддею Кармазіним О.А. та призначено справу до судового розгляду колегією у складі трьох суддів.

На підставі ч. 9 ст. 205 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження з урахуванням положень п. 10 ч. 1 ст. 4, ч. 5 ст. 250 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення присутніх позивача та представника відповідача 1, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 починаючи з вересня 2001 року проходила на службу в органах внутрішніх справ України на посаді старшого оперуповноваженого відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності МВС України.

Відповідно до витягу з наказу МВС України від 06.11.2015 № 2329 о/с дск «По особовому складу Управління боротьби з кіберзлочинністю» згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з 06.11.2015 в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1, старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого уповноваженого в особливо важливих справах) відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.09.2016 в адміністративній справі № 826/26740/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.12.2016, позов ОСОБА_1 до МВС України, третя особа: Національна поліція України задоволено, - визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 06.11.2015 № 2329 о/с дск «По особовому складу Управління боротьби з кіберзлочинністю» в частині звільнення ОСОБА_1 та поновлено останню на посаді старшого оперуповноваженого відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України.

Наказом МВС України від 10.11.2016 № 1083 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого оперуповноваженого відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України.

Разом з тим, наказом від 14.11.2016 № 1089 о/с «По особовому складу» згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про національну поліцію», ст. 3 Закону України «Про відпустки» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з 11.01.2016 в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1, старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого уповноваженого в особливо важливих справах) відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності.

Пояснюючи звільнення, у запереченнях на позов (а.с. 70) МВС України зазначає, що оскільки відпустка закінчилась та позивачка не подавала документів про її продовження, останню було звільнено з органів внутрішніх справ.

При цьому, відповідно до наказу МВС України від 16.07.2016 № 1374 о/с позивачка перебувала у додатковій відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею 4 років з 11 липня 2015 до 11 січня 2016 року.

Водночас, як вбачається з копії трудової книжки, з 01.12.2015 позивачка почала працювати у Державному вищому навчальному закладі «Університет менеджменту освіти», а з 20.04.2016 - у Міністерстві інформаційної політки України та з 20.10.2016 - у Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

07 листопада 2015 року втратив чинність Закон України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ та набрав законної сили Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VIІI).

Пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно пункту 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

За змістом пункту 11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

При цьому, пунктом 8 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що з дня опублікування цього Закону (даний Закону опубліковано 06.08.2015) всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Аналізуючи наведені норми, суд звертає увагу на те, що з дня опублікування Закону України «Про Національну поліцію» всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів; тобто, передбачено особливий порядок попередження про звільнення, відмінний від того, що встановлений Кодексом законів про працю України.

Також в спірному наказі в якості правової підстави для звільнення є посилання на пункт підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі по тексту - Положення № 114).

Вказана норма передбачає, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Слід зазначити, що Положенням № 114 не визначений сам порядок звільнення працівника через скорочення штатів.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ч. 1 ст.492 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Слід також зазначити, що п. 64 «г» Положення № 114, на який посилається відповідач, також містять таку умову для звільнення працівника міліції за скороченням штатів як відсутність можливості подальшого використання такого працівника на службі. Крім того, обов'язок персонального попередження особи за два місяці про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням штатів також міститься і в діючому Законі України «Про Національну поліцію» (ч. 3 ст.68).

Окрім того, п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Отже, досліджуючи правомірність звільнення позивача, суду належить встановити факт скорочення штатів МВС України та відсутність можливості подальшого використання позивача на службі.

При цьому, саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що відповідачами не надано суду належних та допустимих будь-яких доказів ліквідації чи перетворення підрозділів МВС України, що потягло б за собою скорочення штатів і посади, яку займала позивач.

Також, відповідачами не надано доказів, які б підтверджували, що позивач відмовилася від проходження служби в поліції та/або не могла бути прийнята на службу до поліції, зокрема, через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.

Більш того, як видно з матеріалів справи позивач, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною, висловлювала бажання проходити службу у поліції, про що свідчить копія рапорту від 06.11.2015, зареєстрованого в МВС України за № К-5193.

Окрім того, відповідачами не надано суду доказів, які б підтверджували, що позивачу пропонувались будь-які посади у структурі апарату МВС України або новостворених органах поліції.

Судом також встановлено, що в порушення встановлених вимог позивачка не була попереджена про її вивільнення не пізніше ніж за два місяці (при повторному звільненні).

Суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи представника відповідача 1 про те, що відбулась ліквідація органів внутрішніх справ України, оскільки ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 04.03.2014 (справа № 21-8а14), від 27.05.2014 (справа № 21-108а14), від 28.10.2014 (справа № 21-484а14) та у постанові Верховного суду від 21.03.2018 у справі № 813/6512/15.

Більш того, як вже зазначалося, відповідно до наказу від 16.07.2015 № 1374 о/с та відповідно до п. 3 ст. 25 Закону України «Про відпустки» позивачці була надана додаткова відпустка без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до 11.01.2016 (підстава: рапорт від 02.07.2015, довідка про потребу дитини у домашньому догляді).

При цьому, станом на 11.01.2016 ще тривала процедура судового оскарження попереднього звільнення позивачки (постанова суду у справі № 826/26740/15 про скасування попереднього наказу від 06 листопада 2015 року №2329 о/с дск про звільнення позивачки, датована 30.09.2016). Тобто, позивачка була позбавлена навіть теоретичної можливості заявити про необхідність продовження відпустки по догляду за дитиною.

Крім того, як також вже зазначалося, наказом від 14.11.2016 позивачку заднім числом, тобто з 11.01.2016 потворно звільнено, тобто, по суті, позивачку звільнено наступною датою після закінчення відпустки.

Враховуючи, що Закон України «Про національну поліцію» не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох/шести років, то в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми Кодексу законів про працю України.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 170 КЗпП України у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов'язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Відповідно до частини 3 статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років (шести років - ч. 6 ст. 179 Кодексу). Так, звільнення жінок, зазначених у ч.3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Однак, під час розгляду справи судом не встановлено здійснення Міністерством заходів, спрямованих на реалізацію її рапорту від 06.11.2015 щодо бажання надалі продовжувати службу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачами були порушені права позивача під час звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, в зв'язку з чим, оскаржуваний наказ є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У даному випадку наказом від 14.11.2016 позивача звільнено зі служби з 11.01.2016, тобто на минуле.

Однак, відповідачем не нормативно доведено не тільки правомірності звільнення позивача відповідно до оскаржуваного наказу, однак ще й на минуле, тобто «заднім числом».

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Разом з тим, згідно з п. 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Таким чином, аналізуючи наведене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що наказ від 14.11.2016 № 1089 о/с «По особовому складу», яким звільнено ОСОБА_1, старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого уповноваженого в особливо важливих справах) відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позивач, у відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП та п. 24 Положення № 114, поновленню з 12.01.2016 на посаді, яку вона обіймала до звільнення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 14.11.2016 № 1089 о/с «По особовому складу», яким звільнено з 11.01.2016 в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1, старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого уповноваженого в особливо важливих справах) відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності.

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого (за рахунок посади старшого уповноваженого в особливо важливих справах) відділу організації цілодобової контактної мережі з надання невідкладної допомоги при розслідуванні кіберзлочинності Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України з 12 січня 2016 року.

Постанова в частині поновлення на посаді підлягає негайному виконанню на підставі п. 3 ч 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Головуючий суддя О.А. Кармазін

Судді: В.П. Катющенко

Т.О. Скочок