Справа № 826/6386/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2018-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 квітня 2018 року письмове провадження № 826/6386/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»

до Суворовського відділу державної виконавчої служби м.Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області

Головного територіального управління юстиції в Одеській області

третя особа ОСОБА_1

про визнання протиправним та скасування рішень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (надалі по тексту - ТОВ «Кей-Колект» та/або позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Суворовського відділу державної виконавчої служби м.Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області (надалі - Суворовський ВДВС та/або відповідач-1), Головного територіального управління юстиції в Одеській області (надалі - ГТУЮ в Одеській області та/або відповідач-2), третя особа - ОСОБА_1, у якому просить суд скасувати постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження:

- 43151839 від 08.05.2014 виданою першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в частині накладення арешту на майно, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- 3155645 від 30.08.2013 виданою першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в частині накладення арешту на майно, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- 38207057 від 03.06.2013 виданою першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в частині накладення арешту на майно, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- ВП 31386876 від 09.10.2012 виданою Головним територіальним управлінням юстиції в Одеській області в частині накладення арешту на майно, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовано наявністю порушеного права позивача оскарженою постановою, оскільки майно, на яке накладено арешт перебуває у заставі (іпотеці) Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

Представники відповідачів та третьої особи в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи. Письмово не виклали своєї позиції щодо заявлених позовних вимог.

Представники відповідачів вказали, що дана справа не підсудна Окружному адміністративному суду м.Києва.

На підставі ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент проведення судового засідання), суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.06.2006 між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та третьою особою ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту №0.

В забезпечення належного виконання зобов'язання за договором споживчого кредиту від 23.06.2006 №0 між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавцем) 23.06.2006 укладено договір іпотеки, по умовам якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_1.

Між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» 13.12.2012 укладені договори відступлення права вимоги та факторингу, відповідно до яких товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» прийняло право вимоги за договором іпотеки від 23.06.2006.

За посиланням позивача, при зверненні до нотаріуса 13.04.2017 позивачеві стало відомо, що на нерухоме майно третьої особи ОСОБА_1, а саме : яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, накладено арешти постановами про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, серія та номер : 43151839 від 08.05.2014, 3155645 від 30.09.2013, 38207057 від 03.06.2013, ВП 31386876 від 09.10.2012.

Вважаючи зазначені постанови протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Пунктом 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює порядок прийняття виконавчого документа до виконання, передбачено, що за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до положень частини першої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

У силу вимог частини третьої цієї статті постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Таким чином, накладення арешту на майно боржника є правом державного виконавця, тобто знаходиться в межах його компетенції; фактичною підставою для реалізації цього права є виконавчий документ та заява стягувача; арешт накладається шляхом прийняття державним виконавцем відповідної постанови, яка надсилається органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Суд не погоджується з доводами позивача, стосовно відсутності у відповідача правових підстав для накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_1., на підставі того, що накладення арешту на нерухоме майно не дає можливості реалізувати товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» першочергове право на задоволення вимог боржника за рахунок предмета іпотеки, з огляду на наступне.

Законом України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, іпотека виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання і спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

У іпотекодержателя виникає право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язання за основним договором. При цьому, звернення стягнення на заставлене майно є правом, а не обов'язком іпотекодержателя.

Позивачем не надано доказів наявності чи відсутності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 23.06.2006 №0, її суми, чи сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки тощо.

Зазначені обставини є суттєвими для правильного застосування приписів частини третьої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», адже правила цієї норми допускають можливість стягнення на користь стягувача, який не є заставодержателем, у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Слід зазначити, що аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 27.04.2016 №К/800/36520/15 та в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2017 №826/11050/16.

Частиною п'ятою статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

З огляду на викладене, скасування постанови постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження:

- 43151839 від 08.05.2014 виданою першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в частині накладення арешту на майно, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- 3155645 від 30.08.2013 виданою першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в частині накладення арешту на майно, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- 38207057 від 03.06.2013 виданою першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в частині накладення арешту на майно, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- ВП 31386876 від 09.10.2012 виданою Головним територіальним управлінням юстиції в Одеській області в частині накладення арешту на майно, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з підстав, на яких ґрунтується позов ТОВ «Кей-Колект», є безпідставними та необґрунтованими.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У відповідності до частини 2 цієї статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відтак, з урахуванням зазначеного, у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» про визнання протиправними та скасування рішень слід відмовити повністю.

Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 139, 241, 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Р.О. Арсірій