Справа № 802/2366/17-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2018-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/2366/17-а

Головуючий у 1-й інстанції:

Дмитришена Руслана Миколаївна

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

05 квітня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Сушка О.О. Залімського І. Г. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

представника позивача: Томенко Р.В.,

представника відповідача 1: Бабія Р.В.,

представника відповідача 2: Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 січня 2018 року (текст рішення в повному обсязі складено та підписано 15.01.2018) у справі за адміністративним позовом Приватного підприємства "Елітар Авто" до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій обл про визнання дій протиправними та стягнення надміру сплачених податкових зобов`язань,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2017 року позивач ПП "Елітар Авто" звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Вінницької ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області (далі - відповідач 1), ГУ ДКС України у Вінницькій області (далі - відповідач 2) про визнання протиправними дій Вінницької ОДПІ щодо відмови у прийнятті податкових декларацій позивача з податку на додану вартість за лютий, березень, квітень, травень та червень 2017 року та стягнення з Державного бюджету України 2969515 грн. надміру сплаченого податку на додану вартість.

Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 10 січня 2018 року позов задовольнив. Судове рішення мотивоване тим, що порушення прав позивача відбулось через протиправну бездіяльність податкового органу.

Не погоджуючись з даною постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі відповідача зазначено, що судом першої інстанції не взято до уваги рішення ГУ ДФС у Вінницькій області від 30.06.2017 року №147/02-32-12-01, яким анульовано реєстрацію платника податку на додану вартість позивача з цієї дати, а тому індивідуальний податковий номер позивача, починаючи з 01.07.2017 року, був виключений з реєстру платників податку на додану вартість, позивач в своїх деклараціях зазначив недійсний індивідуальний податковий номер, тобто порушив вимоги пункту 48.4 статті 48 ПК України. Вимога про стягнення надміру сплаченого податку, на думку відповідача, також не може бути задоволена, оскільки всупереч вимог пункту 43.41 статті 43 ПК України та пункту 27 Порядку електронного адміністрування податку на додану вартість, затвердженого постановою КМУ від 16.10.2014 року №569, зазначена сума податку на додану вартість не знаходилась на рахунку в системі електронного адміністрування позивача, а тому не може бути відшкодована йому в порядку пункту 43.41 статті 43 ПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголосив, що він подавав податкову звітність за періоди, коли його реєстрація як платника ПДВ не була анульована, і зазначив індивідуальний податковий номер, який містився в реєстрі платників ПДВ в ці звітні податкові періоди. Податкові органи, не забезпечивши своєчасне відображення зазначеного показника податкової декларації з податку на додану вартість у системі електронного адміністрування ПДВ та відмовляючи позивачу у відшкодуванні цієї суми на його поточний рахунок, порушують ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме, права на мирне володіння своїм майном.

В судовому засіданні позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив суд залишити її без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 10 січня 2018 року - без змін.

Представники відповідачів підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд задовольнити її.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Вінницької ОДПІ ГУ Міндоходів у Вінницькій області від 24.06.2014 року №116 було анульовано свідоцтво платника податку на додану вартість ПП "Елітар Авто".

Підприємство не погодилось з цим рішенням і оскаржило його в судовому порядку.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 03.11.2014 року по адміністративній справі №802/3430/14-а зазначене рішення визнано протиправним і скасоване.

Не погодившись з даним судовим рішенням, Вінницька ОДПІ оскаржила його в апеляційному порядку. Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.01.2015 року апеляційна скарга Вінницької ОДПІ була залишена без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до вимог статті 254 КАС України (в редакції, яка діяла на час постановлення судових рішень) постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 03.11.2014 року набрала законної сили 14.01.2015 року. В подальшому, Вінницька ОДПІ оскаржила ці судові рішення в касаційному порядку, проте ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.02.2015 року у відкритті касаційного провадження було відмовлено.

14.08.2014 року Вінницька ОДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 3177538 грн., та №, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість в розмір 426955 грн.

Позивачем оскаржено рішення податкового органу в судовому порядку.

Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VIII до Податкового кодексу України були внесені зміни, якими, зокрема, було запроваджено систему електронного адміністрування податку на додану вартість (стаття 200-1).

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 25.02.2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 по адміністративній справі №802/4109/14-а, вищезазначені податкові повідомлення-рішення визнані протиправними та скасовані.

В січні 2016 року податковим органом відновлено дію свідоцтва платника податку на додану вартість позивача.

30.06.2017 року Головним управлінням ДФС у Вінницькій області прийнято рішення №147/02-32-12-01, яким анульовано реєстрацію платника податку на додану вартість приватного підприємства "Елітар Авто".

В подальшому, позивачем до Вінницької ОДПІ направлена податкова декларація з податку на додану вартість за червень 2017 року із заявою про повернення надміру сплачених податкових зобов'язань з податку на додану вартість в розмірі 2969515 грн. на поточний рахунок Позивача. Разом із даними документами, відповідно до опису вкладення цінного листа позивачем на адресу Вінницької ОДПІ було направлено звітність із податку на додану вартість за лютий-травень 2017 року.

06.12.2017 року Вінницька ОДПІ повідомила позивача про те, що податкові декларації не відповідають пункту 48.4 статті 48 ПК України, оскільки в податковій звітності зазначений індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість, який був анульований у зв'язку із анулюванням реєстрації платника податку на додану вартість 30.06.2017 року, а тому відповідач 1 відмовив позивачу у прийнятті декларацій. З приводу заяви про відшкодування суми податку на додану вартість, то вона направлена позивачем в складі декларації за червень 2017 року, яка не відповідає вимогам пункту 48.4 статті 48 ПК України, через те вважається неподаною.

Позивач не погоджуючись з такими діями, вважав їх протиправними та звернувся до суду першої інстанції за захистом своїх прав. Крім того, в своєму позові та поясненнях зазначив, що у нього рахується сума надміру сплаченого податку на додану вартість, а саме залишок від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21 декларації з податку на додану вартість), в розмірі 2969515 грн., яка, в зв'язку з анулюванням реєстрації платника ПДВ, має бути повернута на поточний рахунок Позивача, про що і було зазначено в податковій декларації за червень 2017 року. Дані кошти сплачені до бюджету, позивач вважає їх своєю власністю, тому вони мають бути стягнуті на користь підприємства.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правовідносини у сфері справляння податку на додану вартість врегульовані Податковим кодексом України.

Згідно пункту 49.1 статті 49 ПК України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Згідно абзацу 1 пункту 49.2 цієї статті Кодексу платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об'єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є.

Податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку (пункт 46.1 статті 46 ПК України).

Податкова декларація з податку на додану вартість подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця (пункт 203.1 статті 203 ПК України).

Згідно пункту 184.6 статті 184 ПК України у разі анулювання реєстрації особи як платника податку останнім звітним (податковим) періодом є період, який розпочинається від дня, що настає за останнім днем попереднього податкового періоду, та закінчується днем анулювання реєстрації.

Таким чином, з наведеного зрозуміло, що подання декларації за звітні періоди, в яких особа була платником податку, є обов'язком такої особи незалежно від втрати нею статусу платника податку в майбутньому, адже обов'язок з подання звітності припиняється з періоду, який є першим після останнього звітного.

За наведеного вище, позивач зобов'язаний був подати, а відповідач Вінницька ОДПІ зобов'язана була прийняти та врахувати податкову звітність відповідача за період з лютого по червень 2017 року, тобто за період, коли позивач був платником податку на додану вартість.

Даючи правову оцінку щодо посилань відповідача 1 на норми пункту 48.4 статті 48 ПК України, як на підставу для відмови у прийнятті податкової звітності позивача колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

Згідно цієї норми Кодексу у окремих випадках, коли це відповідає сутності податку або збору та є необхідним для його адміністрування, форма податкової декларації додатково може містити такі обов'язкові реквізити: відмітка про звітування за спеціальним режимом; код виду економічної діяльності (КВЕД); код органу місцевого самоврядування за КОАТУУ; індивідуальний податковий номер згідно з даними реєстру платників податку на додану вартість за звітний (податковий) період; дата та номер рішення про включення неприбуткової організації до Реєстру неприбуткових установ та організацій; ознака неприбутковості організації; повне найменування нерезидента; місцезнаходження нерезидента; назва та код держави резиденції нерезидента.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач подавав податкову звітність за ті періоди, коли він був платником податку на додану вартість, і зазначив індивідуальний податковий номер, згідно з даними реєстру платників податку на додану вартість станом на ці звітні (податкові) періоди, а отже порушення даної норми Кодексу позивачем допущено не було.

Відповідно, у відповідача Вінницької ОДПІ були відсутні правові підстави для відмови позивачу у прийнятті податкової звітності на підставі пункту 49.11 статті 49 ПК України, відтак суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання протиправними дій Вінницької ОДПІ щодо відмови у прийнятті податкових декларацій позивача з податку на додану вартість за лютий-червень 2017 року.

Відносно позовних вимог про стягнення надміру сплаченого податку на додану вартість, колегія суддів зазначає, згідно підпункту 14.1.115 пункту 14.1 статті 14 ПК України надміру сплачені грошові зобов'язання - суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов'язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.

Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VIII до Податкового кодексу України були внесені зміни, якими, зокрема, було запроваджено систему електронного адміністрування податку на додану вартість (стаття 200-1).

Однак, всупереч вимог статей 254, 255 діючої в той час редакції КАС України, незважаючи на наявність судового рішення, яке набрало законної сили, по адміністративній справі №802/3430/14-а, податкові органи не відновили позивачу статус платника податку на додану вартість, залишок від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21 декларації з податку на додану вартість), в розмірі 2969515 грн., не внесено до системи електронного адміністрування.

Автоматичне перенесення показників податкової звітності з податку на додану вартість до запровадженої системи електронного адміністрування регулювалось пунктом 34 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України. Зокрема, підпунктом 4 цієї норми встановлено, що станом на третій робочий день після дати набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо удосконалення адміністрування податку на додану вартість" зареєстрованим платникам податку значення суми податку (позитивне або від'ємне), на яку такий платник має право зареєструвати податкові накладні/розрахунки коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, визначене пунктом 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу, та значення усіх її складових, визначених цим Кодексом, дорівнюють нулю, крім значень її складових УНаклОтр, УНаклВид та УМитн, що були сформовані починаючи з 1 липня 2015 року.

Зареєстрованим платникам податку таке значення автоматично збільшується контролюючим органом, зокрема, до 31 липня 2015 року для платників податків, що застосовують звітний (податковий) період місяць, без проведення перевірок, передбачених статтею 200 цього Кодексу, на суму від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, та суму непогашеного від'ємного значення попередніх звітних (податкових) періодів на кінець поточного звітного (податкового) періоду, що зазначено в податковій звітності з податку на додану вартість, у якій відображаються розрахунки з бюджетом та/або відображаються операції, що стосуються спеціального режиму оподаткування відповідно до статті 209 цього Кодексу, за червень 2015 року. На таку суму платником податку збільшується розмір суми податкового кредиту за звітний (податковий) період (липень 2015 року).

Таким чином, позивач мав право на збільшення суми податку на додану вартість, на яку він мав право зареєструвати податкові накладні, в системі електронного адміністрування на суму 2969515 грн.

14.01.2015 року набрала законної сили постанова ВОАС від 03.11.2014 по адміністративній справі №802/3430/14-а, якою було визнано протиправним і скасоване рішення Вінницької ОДПІ від 24.06.2014 року №116 щодо анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість ПП "Елітар Авто", а тому посилання Вінницької ОДПІ на те, що зазначена сума не внесена до системи електронного адміністрування з вини позивача, який подав податкову декларацію за червень 2015 року лише в листопаді 2016 року, чим унеможливив зарахування цієї суми на рахунок в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, судом першої інстанції не приймалося до уваги.

Невчасне поновлення податковим органом статусу платника податку на додану вартість, лише в січні 2016 року, позбавило позивача можливості подати податкову декларацію за червень 2015 року вчасно та реалізувати своє право відповідно до підпункту 4 пункту 34 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України.

В апеляційній скарзі відповідач Вінницька ОДПІ посилається на відсутність підстав, визначених пунктом 43.4-1 статті 43 ПК України, пункту 27 Порядку електронного адміністрування податку на додану вартість, затвердженого постановою КМУ від 16.10.2014 року №569, а також підпункту 4 пункту 34 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, оскільки зазначені кошти не знаходились в системі електронного адміністрування податку на додану вартість. Відповідач 2 вказує, що ГУ ДКС України у Вінницькій області жодних висновків про повернення даної суми не отримувало, а отже ця сума не може бути перерахована останнім на рахунок позивача.

Статтею 4 Податкового кодексу України визначені основні засади, на яких ґрунтується податкове законодавство України. Зокрема, до основоположних принципів податкового законодавства належать: принцип рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації, яким передбачено забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу; принцип презумпції правомірності рішень платника податку, згідно якого в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Статтею 43 Кодексу визначений порядок повернення платнику податків помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань.

Оскільки кошти у вигляді від'ємного значення в податковій звітності позивача через протиправні рішення та бездіяльність податкових органів не потрапили до системи електронного адміністрування податку на додану вартість, то за таких обставин, надміру сплачені кошти підлягали поверненню відповідно до пунктів 43.1, 43.3, 43.4, 43.5 статті 43 ПК України.

Так, згідно пункту 43.1 статті 43 ПК України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Згідно пункту 43.3 цієї статті Кодексу обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Відповідно до пункту 43.4 платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку.

Згідно пункту 43.5 контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п'яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Однак, як встановлено судом першої інстанції, саме через протиправні рішення та бездіяльність податкового органу позивач був позбавлений реалізувати своє право в порядку, встановленому нормами ПК, а тому, останній не може втратити своє право на повернення даних коштів, які надміру сплачені до бюджету.

Так, відповідно до матеріалів справи, зокрема, податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період червень 2015, що подана в листопаді 2016, задекларовано залишок від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21 декларації з податку на додану вартість), в розмірі 2968985 грн. за вересень 2014 - додаток 2 до Декларації (а.с. 68). Відповідно до декларації з податку на додану вартість за звітний період червень 2017, зокрема її додатку 2, відображено суму від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (рядок) 21 за 04 місяць 2016 у розмірі 527грн, за лютий 2016 - 3грн, за вересень 2014 - 2968985грн, що становить загальний розмір 2968985грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач правомірно звернувся з позовом про стягнення цієї суми від'ємного значення (надміру сплаченого грошового зобов'язання) з Державного бюджету України зважаючи на гарантоване статтею 55 Конституції України право особи захищати свої права будь-яким не забороненим законодавством способом та з урахуванням наявності у чинному законодавстві механізму стягнення коштів з державного бюджету на підставі судового рішення, вимог статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо ефективності правового захисту, практики Європейського суду з прав людини.

Захист права власності гарантується статтями 13, 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 13 цієї Конвенції, відображений в практиці Європейського суду з прав людини.

У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Згідно частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини 1 статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить на користь висновку, що в контексті податкових спорів позбавлення права отримати податкову вигоду, встановлення обмежень, що не ґрунтуються на вимогах закону, у праві вільно розпоряджатись накопиченим за наслідками розрахунків з бюджетом від'ємним значенням з податку на додану вартість розглядається як позбавлення власності: «Мирне володіння [майном] означає, що порушення принципу, встановленого у першому реченні [статті 1 Першого протоколу], може мати місце і за відсутності прямого або фізичного втручання у право власності. Так, наприклад, порушення може мати форму позбавлення можливості використати власність, ненадання дозволів, або інших форм перешкоджання реалізації права власності, що є наслідком застосування законодавства або заходів органів державної влади (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Wiggins v. Unated Kingdom Appl. 7456/76 (1976))».

Європейським судом з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява №803/02), "Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява №3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява №6689/03) зазначено, що затримки у відшкодуванні податку на додану вартість можна вважати втручанням у право на мирне володіння своїм майном, а постійні затримки відшкодування і компенсації у поєднанні із відсутністю ефективних засобів запобігання або припинення такої адміністративної практики, так само як і стан невизначеності щодо часу повернення коштів, порушує "справедливий баланс" між вимогами публічного інтересу та захистом права на мирне володіння майном.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З огляду на викладене, невідшкодування позивачу від'ємного значення порушувало його права, зокрема, право мирно володіти своїм майном та не узгоджується з закріпленими в Україні, як у правовій державі, принципами юридичної визначеності та законних (легітимних) очікувань.

Суб'єкти владних повноважень прийнявши протиправні рішення, допустивши протиправну бездіяльність, тим самим поставивши позивача у становище, коли він не зміг реалізувати своє право згідно підпункту 4 пункту 34 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, відмовляючи на цій же підставі позивачу у поверненні коштів, порушують свій обов'язок діяти в межах повноважень, на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (Рішення Європейського Суду з прав людини "Лелас проти Хорватії", пункт 74).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що порушення прав позивача відбулось через протиправну бездіяльність податкового органу, а тому було визначено ефективний спосіб відновлення порушеного права.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 січня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 16 квітня 2018 року.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Сушко О.О. Залімський І. Г.