Справа № 822/805/14
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2018-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/805/14

Головуючий у 1-й інстанції: Блонський В.К.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

12 квітня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Загороднюка А.Г. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Аніщенко А.О.,

Представника позивача: ОСОБА_2

Представника відповідача: Ткачук М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Кам'янець-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги,

В С Т А Н О В И В :

позивач - ФОП ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Кам'янець-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Хмельницькій області в якому із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 26.02.2016 року № 3, згідно з яким ОСОБА_4 збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в сумі 593061 грн., в тому числі за податковими зобов'язаннями в сумі 395374 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 197687 грн., визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Кам'янець-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області № Ф-353-17 від 31.01.2014 року в частині сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 20056,60 грн.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 13.11.2017 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Кам'янець-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області № Ф-353-17 від 31.01.2014 року про сплату боргу (недоїмки) в частині сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 20 056,60 грн.;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про повне задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі апелянт не погоджується з даним рішенням суду, оскільки висновки суду щодо відмови в скасуванні податкового-повідомлення рішення за №3 від 26.02.2016 року на суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 593061 грн., не відповідають дійсним обставинам справи, рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На апеляційну скаргу позивача надійшов відзив Кам'янець-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Хмельницькій області, зареєстрований Вінницьким апеляційним адміністративним судом 19.03.2018 року за вх. № 3243/18.

У поданому відзиві відповідач наголошує, що рішення суду першої інстанції є обгрунтованим та ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами.

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідача заперечила проти доводів апеляційної скарги та просила залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що податковим органом було проведено планову виїзну документальну перевірку щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2012 по 31.12.2012, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2012, за результатами якої складено акт №33/8/22-09-17-02/НОМЕР_1 від 10.01.2014 року, у висновках якого зафіксовано порушення позивачем вимог: підпункту «а» пункту 185.1 статті 185, підпункту «г» пункту 198.5 статті 198, підпункту «а» пункту 198.1, пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 200.2, 200.3 статті 200 Податкового кодексу України, внаслідок чого позивачу донараховано для сплати податок на додану вартість в сумі 475549 грн.

На підставі висновків вказаного акту перевірки, відповідачем прийнято спірні податкові повідомлення-рішення від 31.01.2014 року №, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 617704,50 грн., з яких 411803,00 грн. основного платежу та 205901,50 грн. штрафних санкцій; № , яким донараховано суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 10835,06 грн., з яких 8668,05 грн. основного платежу та 2167,01 грн. штрафних санкцій; № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи найманих працівників в розмірі 1025,63 грн., з яких 412,50 грн. основного платежу та 613,13 грн. штрафних санкцій; а також, прийнято вимогу № Ф-353-17 від 31.01.2014 про сплату боргу по єдиному внеску в сумі 21082,35 грн.

Так, відповідно до матеріалів справи постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.09.2015 року, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.09.2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Скасовано податкове повідомлення - рішення Кам'янець-Подільської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області № від 31.01.2014 року повністю та № від 31.01.2014 року в частині грошового зобов'язання за основним платежем 16429,00грн. (шістнадцять тисяч чотириста двадцять дев'ять грн.) та 8214,5грн.(вісім тисяч двісті чотирнадцять грн. 50коп.) за штрафними (фінансовими) санкціями.

30.05.2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу ФОП ОСОБА_4 задоволено частково, скасовано постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.09.2015 р. та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.09.2016 р. у справі № 822/805/14 скасовано в частині, в якій відмовлено в задоволені позовних вимог і в цій частині справу направлено на новий розгляд до Хмельницького окружного адміністративного суду. В іншій частині постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.09.2015 р. та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.09.2016 р. - залишено без змін.

Частково скасовуючи постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.09.2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.09.2016 року Вищий адміністративний суд звернув увагу на те, що важливо з'ясувати наявність всіх актів перевірки за даний період для порівняння їх висновків, оскільки як вбачається з відповіді контролюючого органу на заперечення до акту перевірки від 28.01.2014 року, а саме: «актом перевірки від 10.01.2013 року № 31/22-09-17-02/НОМЕР_1 охоплено період листопад-грудень 2012 року та приймалось податкове повідомлення-рішення (том 1 а. с 19), але в акті перевірки від 10.01.2014 року про її проведення не зазначено, як і відсутні відомості про виконання податкового повідомлення-рішення. А також звернув увагу на різницю в підрахунку розміру податкових зобов'язань зазначених у актах перевірки №1309/22-09-17-03- від 20.10.2014 року та №33/8/22-09-17-02/НОМЕР_1 від 10.01.2014 року

13.11.2017 року на вимогу Вищого адміністративного суду України, Хмельницький окружний адміністративний суд встановивши усі необхідні обставини, ухвалив постанову, якою позов задовольнив частково: визнав протиправною та скасував податкову вимогу Кам'янець-Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області № Ф-353-17 від 31.01.2014 року про сплату боргу (недоїмки) в частині сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 20 056,60 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції враховуючи наступні обставини.

Щодо вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №3 від 26.02.2016 року, згідно з яким ОСОБА_4 збільшено розмір грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в сумі 593061 грн., в тому числі за податковими зобов'язаннями в сумі 395374 грн. та за штрафними санкціями в сумі 197687 грн., колегія суддів зазначає слідуюче.

Як вбачається з матеріалів справи, за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року позивач придбала 2073552 метрів кубічних газу, залишок газу на кінець періоду перевірки відсутній. Згідно наданих для перевірки документів реалізовано газу 1089811,03 метрів кубічних, списано 995647,66 метрів кубічних на витрати, що від загальної кількості придбаного газу становить 48 %.

Із загальної кількості витрат газу віднесено, а саме:

-на технологічні витрати списано 208516,10 метрів кубічних, що від загальної кількості придбаного газу становить 10 %, тобто списувалися втрати газу по 5 % на дві АГНКС;

-на витрати від проведення ремонтних робіт-733662,24 метрів кубічних;

-на непередбачені витрати-12057,81 метрів кубічних;

-на власні витрати-29502,84 метрів кубічних.

Таким чином, на підставі вказаного акту перевірки відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення № від 31.01.2014 року, яким збільшив позивачу суму грошового зобов'язання за платежем з податку додану вартість в розмірі 617704,50 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 411863 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 205901,50 грн.

За результатами судового оскарження податкового повідомлення-рішення № від 31.01.2014 року, контролюючий орган прийняв податкове повідомлення-рішення № 3 від 26.02.2016 року, з яким ОСОБА_4 збільшено розмір грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в сумі 593061 грн., в тому числі за податковими зобов'язаннями в сумі 395374 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 197687 грн.

Тобто, нарахування суми грошового зобов'язання з ПДВ здійснено податковим органом шляхом здійснення умовного продажу газу в кількості, яка відповідає невиробничим втратам газу з підстав здійснення позивачем таких витрат, які не відносяться до його господарської діяльності.

Як слідує з матеріалів справи, позивач використовує у своїй господарській діяльності автомобільні газонаповнювальні компресорні станції АГНКС-75, яка призначена для заправки автомобілів стисненим природним газом, та введена в експлуатацію в 2003 році, та АГНКС-200, яка призначена для заправки автомобілів стисненим природним газом, та введена в експлуатацію в 2005 році.

Не заперечним є той факт, що кожна із цих станції є самостійним об'єктом, який призначений для подачі стисненого природного газу до автозаправочних колонок для заправки автомобілів, оскільки судом першої вірно встановлено, що зазначені АГНКС за своїми технічними характеристиками можуть працювати відокремлено одна від одної у разі відключення однієї із них від робочого режиму або поломки однієї із них, що знайшло своє підтвердження і в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 1.1.2.5 розділу 1 Керівництва з експлуатації ПЕК 43.000.000.000 РЕ, витрати при експлуатації АГНКСМ-200 становлять не більше 5 %.

Відповідно до підпункту 1.1.2.5 розділу 1 Керівництва з експлуатації ПЕК 9.000.000.000 РЄ, витрати при експлуатації АГНКС-75 становлять 5 %.

Таким чином, виробник вказаних автомобільних газонаповнювальних компресорних станцій у Керівництвах з експлуатації ПЕК вказує, що при їх експлуатації неминучі технологічні витрати газу у вказаних розмірах від загального об'єму використаного газу.

Із загальної кількості витрат газу на технологічні витрати позивачем списано 208516,10 метрів кубічних газу, що від загальної кількості придбаного газу становить 10 %, так як вхідний газ поступає на 2 газові колонки, що на думку суду є неправомірним, оскільки технологічні витрати необхідно обраховувати не від загальної кількості отриманого газу, а від кількості газу спожитого кожною станцією окремо з витратами 5% на кожну станцію окремо, тому позивач не мала права обчислювати технічні витрати газу по експлуатації АГНКСМ в розмірі 10 % від загальної кількості отриманого газу.

В той же час, як правильно встановлено судом першої інстанції, реалізація газу здійснюється без зацикленості двох АГНКС, тобто не взаємопов'язано і весь газ проходить послідовно через дві АГНК з втратами по 5%, а тому контролюючий орган при визначені податкових зобов'язань позивача з податку на додану вартість вірно провів розрахунок витрат газу на технологічні витрати в розмірі 5 % від загальної кількості витрат газу по кожній станції окремо, тому суд відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.

У апеляційній скарзі позивач вказує, що списувала на технологічні витрати природний газ у загальному розмірі 10%, в зв'язку з тим, що реалізація газу проводиться двома АГНКС, які працюють спарено, тобто весь придбаний природний газ послідовно проходить спочатку через одну АГНК, потім через іншу і лише тоді подається на автозаправочні колонки.

Однак, колегія суддів зазначає, що на підтвердження послідовності подачі газу через вказані станції позивачем не надано жодного належного доказу, який би підтвердив рух газу саме за послідовною схемою.

Твердження апелянта стосовно того, що суд першої інстанції приймаючи до уваги протокол з огляду місця події з фото таблицями газової заправки не перевірив законність складання даних документів, колегія суддів відхиляє, оскільки вказаний протокол не був спростований у суді першої та апеляційної інстанції, а підтверджує те, що вхідна труба через яку подається газ до АГНКС-75 та АГНКС-200 розгалужується до кожної із станцій окремо та вказує на те, що АГНКС-75 та АГНКС-200 споживають для переробки отриманий газ окремо одна від одної і кількість спожитого газу кожної із АГНКС-200 різний.

Апелянт також посилається на робочий проект на газопостачання газової заправки автомобілів по проспекту Грушевського 1/1 в м. Кам'янці-Подільському, як доказ послідовного підключення до газопроводу.

Щодо вказаний доводів, колегія суддів зазначає, що наданий позивачем проект стосується лише розміщення АГНКС-75, оскільки складений у 2003 році і жодним чином не може вказувати на розміщення АГНКСМ-200, що введена в експлуатацію у 2005 році.

Із пояснень позивача вбачається, що 733662, 24 метри кубічних газу було витрачено на проведення ремонтних робіт, 12057, 81 метри кубічних на непередбачені витрати та 29502, 84 метри кубічних на власні витрати.

На доказ проведення ремонтних робіт надано лише акти про виникнення поломок АГНКС в кількості 161 шт., у яких вказується заміна великої кількості запчастин.

В той же час, в жодному із наведених документів не вказано витрати газу, за наслідками кожної з поломок, а також відсутні документальні розрахунки до кожного акту про здійснення ремонтних робіт про кількість стравленого газу при їх проведенні.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження придбання запчастин, що вказані у актах про виникнення поломок.

Тому, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано належних доказів проведення ремонтних робіт, як того вимагають вимоги Правил безпечної експлуатації та обслуговування автомобільних газонаповнювальних компресорних станцій, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.07.2012 року №369.

Більше того, про неможливість проведення ремонтних робіт власними силами свідчить відсутність дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію машин, механізмів та устаткування підвищеної небезпеки.

Не заперечним є і той факт, що позивачем не надано жодного документального підтвердження витрат газу на непередбачувані потреби та списання газу на власні потреби.

Щодо посилання апелянта на технічний паспорт на приміщення та на робочий проект на газопостачання газової заправки автомобілів, фото автосервіса, кафе, мийки, як на підтвердження витрати газу на власні потреби, то колегія суддів зазначає, що вказані документи свідчать про витрати газу на власні потреби на даний час, але не на момент проведення перевірки податковим органом.

У зв'язку з чим доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими та не підтвердженими будь-якими доказами, а податкова декларація за 2012 рік свідчить про те, що основною та єдиною діяльністю позивача є роздрібна торгівля газом, будь-якого нерухомого майна не має.

На вимогу Вищого адміністративного суду України, суд першої інстанції встановив, що відповідачем допущені помилки в підрахуванні загального розміру списаного позивачем газу на витрати.

В акті перевірки № 33/8/22-09-17-02/НОМЕР_1 від 10.01.2014 року встановлено, що позивач у 2012 році придбала 2073552 метрів кубічних газу, залишок газу на кінець періоду перевірки відсутній. Згідно наданих для перевірки документів реалізовано газу 1089811,03 метрів кубічних, списано 995647,66 метрів кубічних на витрати.

В акті перевірки № 1309/22-09-17-03- від 20.10.2014 року встановлено, що позивач у 2012 році придбала 2073552 метрів кубічних газу, залишок газу на кінець періоду перевірки відсутній. Згідно наданих для перевірки документів реалізовано газу 1089811,03 метрів кубічних, списано 983739,99 метрів кубічних на витрати.

Різниця в підрахунку об'єму списаного на витрати газу між актом перевірки № 33/8/22-09-17-02/НОМЕР_1 від 10.01.2014 року та актом перевірки № 1309/22-09-17-03- від 20.10.2014 року становить 11907,67 метрів кубічних газу.

А тому в акті № 33/8/22-09-17-02/НОМЕР_1 від 10.01.2014 року допущена помилка і дійсний загальний об'єму списаного на витрати газу становить 983739,99 метрів кубічних, тобто як вірно підраховано в акті № 1309/22-09-17-03- від 20.10.2014 року, що не вплинуло на розмір податкового зобов'язання позивача.

Разом з тим, щодо різниці в підрахунку розміру податкових зобов'язань у актах перевірки №1309/22-09-17-03- та №33/8/22-019-17-02/НОМЕР_1 то встановлено, що розрахунок за актом №1309/22-09-17-03- від 20.10.2014 року проводився наростаючим підсумком із врахуванням додаткового періоду перевірки, починаючи з 01.01.2011 року, при цьому контролюючий орган брав до увагу розміри сум податку на додану вартість у деклараціях з податку на додану вартість, поданих позивачем за відповідні звітні періоди із відповідними зазначеннями від'ємних сум з податку на додану вартість по кожній такій податковій декларації.

Крім того, як встановлено судом, в акті перевірки № 1309/22-09-17-03- від 20.10.2014 року контролюючий орган розрахунок податкового зобов'язання з податку на додану вартість проводив із врахуванням розміру 10 % технологічних витрат позивача при експлуатації АГНКС-75 і АГНКСМ-200, враховуючи рішення суду, тоді як в акті перевірки № 33/8/22-09-17-02/НОМЕР_1 від 10.01.2014 року контролюючий орган розрахунок податкового зобов'язання з податку на додану вартість проводив із розміру 5 % технологічних витрат позивача при експлуатації АГНКС-75 і АГНКСМ-200 окремо по кожній станції.

Разом з тим, щодо вимоги Вищого адміністративного суду України з'ясувати всі акти перевірки за даний період для порівняння їх висновків, оскільки як вбачається з відповіді контролюючого органу на заперечення до акту перевірки від 28.01.2014 року, а саме: «актом перевірки від 10.01.2013 року № 31/22-09-17-02/НОМЕР_1 охоплено період листопад-грудень 2012 року та приймалось податкове повідомлення-рішення (том 1 а. с 19), але в акті перевірки від 10.01.2014 року про її проведення не зазначено, як і відсутні відомості про виконання податкового повідомлення-рішення, судом першої інстанції встановлено, що всього за податковий період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, контролюючим органом проведено дві перевірки, за результатами проведення яких складено акти перевірок, зокрема №33/8/22-09-17-02/НОМЕР_1 від 10.01.2014 року та №1309/22-09-17-03- від 20.10.2014 року.

Акти перевірок від 21.10.2013 року № 531/22-09-17-02/НОМЕР_1 та № 31/22-09-17-02/НОМЕР_1 від 10.01.2014 року стосуються від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту, та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий платника у банку за липень 2013 року.

Податкові повідомлення-рішення, прийняті за результатами розгляду висновків акту перевірки № 531/22-09-17-02/НОМЕР_1 від 21.10.2013 року частково скасовані, а в іншій частині відкликані внаслідок розгляду адміністративної скарги позивача; податкові повідомлення-рішення, прийняті за результатами розгляду висновків акту перевірки № 31/22-09-17-02/НОМЕР_1 від 10.01.2014 року скасовані постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 травня 2014 року (постанова набрала законної сили 07.08.2014 року); податкове повідомлення-рішення, прийняте за результатами розгляду висновків акту перевірки № 33/8/22-09-17-02/НОМЕР_1 від 10.01.2014 року є предметом розгляду даної адміністративної справи; за результатами висновків акту перевірки № 1309/22-09-17-03- від 20.10.2014 року податкові повідомлення-рішення не приймалися.

Таким чином, враховуючи наведене колегія суддів вважає правомірним повідомлення-рішення № 3 від 26.02.2016 року, згідно з яким ОСОБА_4, збільшено розмір грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в сумі 593061 грн., в тому числі за податковими зобов'язаннями в сумі 395374 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 197687 грн., оскільки встановленими обставинами підтверджено порушення позивачем податкового законодавства, встановлені в ході документальної планової перевірки.

Доводи позивача щодо невірного визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість, оскільки відповідачем було застосовано умовний продаж товару відносно природного газу за 2012 рік, який був реалізований та документально підтверджений, що призвело до його подвійного оподаткування податком на додану вартість, колегія суддів відхиляє, оскільки при його розрахунку бралися до уваги витрати зазначені позивачем, що об'єктивно підтверджується розрахунком суми податкових зобов'язань із загальної суми вартості придбаного газу за 2012 рік та безпосередньо розрахунком податкового зобов'язання з податку на додану вартість по облікованих позивачем витратах за 2012 рік.

Колегія суддів зазначає, що позивач мала право формувати податковий кредит на підставі отриманих податкових накладних за рахунок сплаченого податку на додану вартість тільки в частині вартості реалізованого газу при заправці автомобілів. Проте, як вказано вище позивач частину газу не реалізувала, а віднесла до витрат газу за обставин, встановлених актом перевірки, тому вона не мала права на віднесення сплаченого податку на додану вартість в частині віднесеного до витрат газу до податкового кредиту у відповідні (податкові) звітні періоди.

Неправомірне зменшення податкових зобов'язань та збільшення податкового кредиту з податку на додану вартість призвело до неправомірного збільшення суми від'ємного значення податку на додану вартість, що в свою чергу зменшило податкові зобов'язання платника податку, а тому податковим органом правомірно нараховано суму грошового зобов'язання шляхом застосування умовного продажу газу в кількості, яка відповідає невиробничим витратам газу з підстав здійснення позивачем таких витрат, які не відносяться до його господарської діяльності.

Щодо вимоги про визнання протиправною та скасування податкової вимоги №Ф-353-17 від 31.10.2014 року про сплату боргу в частині єдиного внеску на загальнобов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 20056, 60 грн., то колегія суддів зазначає, що постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 24.09.2015 року, яка набрала законної сили, було скасовано повідомлення-рішення № від 31.01.2014 року яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 10835,06 грн.

Так як донарахування податку на доходи фізичних осіб визнано судом протиправним, відповідно і протиправним є донарахування єдиного внеску, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позову в цій частині.

Враховуючи вищенаведене, колегією суддів в ході дослідження матеріалів справи не було встановлено жодних обставин, які на думку позивача є підставою для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року, прийнятої в межах даної справи.

Тому, враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийнята постанова відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 18 квітня 2018 року.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Загороднюк А.Г. Драчук Т. О.