Справа № 826/17795/16
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2018-03-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 березня 2018 року № 826/17795/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,

за участю секретаря судових засідань - Шаповалової К.В.,

та представників:

від позивача - Яківця В.О.,

від відповідача - Вишневської Г.С.,

від третьої особи - ПАТ «Київенерго» - Цегельник Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Річковик-2»
доНаціональної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг
треті особи:1.ОСОБА_6
2.Публічне акціонерне товариство «Київенерго»
провизнання незаконною та нечинною постанови №972 від 09.06.2016, -

В С Т А Н О В И В:

Житлово-будівельний кооператив «Річковик-2» (надалі - ЖБК «Річковик-2», позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі по тексту - відповідач, НКРЕКП), третя особа: ОСОБА_6 (далі - ОСОБА_6, третя особа-1) з вимогами:

- визнати незаконною і нечинною з моменту прийняття постанову НКРЕКП від 09.06.2016 №972 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго»;

- у разі задоволення позову зобов'язати НКРЕКП оприлюднити резолютивну частину постанови у 15 денний термін з дня набрання постановою законної сили.

Мотиви, наведені в обґрунтування заявлених вимог, позивач вказує н те, що йому достовірно не відомо, чи є оскаржуваний акт законодавства нормативно-правовим. Проте, якщо він є нормативно-правовим, то в порушення Указу Президента України №493/92 від 03.10.1992 та постанови Кабінету Міністрів України №731 від 28.12.1992 він не пройшов державну реєстрацію, і, як наслідок, не набрав чинності. Також позивач наголошує на тому, що НКРЕКП не є органом державної влади чи місцевого самоврядування, а є нелегітимним органом, що не має права встановлювати тарифи на житлово-комунальні послуги.

Одночасно у прохальній частині позову наведена вимога про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України (у редакції на день звернення до суду із даним позовом в разі, якщо оскаржуваний акт є актом індивідуальної дії.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.11.2016 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження у справі і призначено до розгляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні 11.04.2017 за клопотанням представника відповідача до участі у справі залучено Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (далі по тексту - ПАТ «Київенерго», третя особа-2) ПАТ в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача.

Відповідач, скориставшись своїм правом, надав для приєднання до матеріалів справи письмові заперечення проти позову від 03.04.2017 та надав додаткові пояснення по суті позову 20.02.2018.

Позиція відповідача зводиться до того, що викладені у позовній заяві підстави не ґрунтуються на вимогах матеріального права. Зокрема уповноважений представник відповідача наголошує на тому, що позивач НКРЕКП є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президентові України і підзвітним Верховній Раді України. Постанова НКРЕКП від 09.06.2016 за №972, згідно позиції відповідача, не потребує проходження процедури державної реєстрації, передбаченої Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731 та Указом Президента України від 03.10.1992 №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», оскільки оскаржувана постанова НКРЕКП є актом індивідуальної дії, відтак, підстави для задоволення позову відсутні. Дана постанова прийнята, за твердженням представника відповідача, в межах повноважень, визначених Законів України «Про природні монополії» та «Про засади функціонування ринку природного газу», Указу Президента України від 10.09.2014 №715 «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», та у спосіб, визначений законодавством України.

Представником третьої особи-2 також були подані заперечення на позовну заяву, в яких уповноважений представник ПАТ «Київенерго» вказує на положення, що закріплені в пункті 13 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджену Указом Президента України від 10.09.2014 №715/2014, а саме: рішення НКРЕКП, які є нормативно-правовими актами, підлягають обов'язковій державній реєстрації в установленому законодавством порядку, за винятком рішень з питань установлення цін та тарифів (крім установлення цін та тарифів для населення) та рішень з питань функціонування оптового ринку електричної енергії. Визначення «тарифи для населення» у контексті зазначеного п.13 положення слід однозначно трактувати як тариф, який застосовується у розрахунках з населенням, за яким населенню будуть здійснюватися нарахування і проводитись оплата, що безпосередньо впливає на права і інтереси громадян. Отже, визначення тариф для ПАТ «Київенерго» для потреб населення» та «тариф для населення» не є тотожними. При цьому, ПАТ «Київенерго» не здійснює розрахунків з населенням на підставі оскаржуваної постанови, тому відсутні підстави для її реєстрації, як нормативно-правового акта.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл від 10.10.2017 №4242 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2017 визначено суддю Добрівську Н.А. для розгляду адміністративної справи №826/17795/16 та вказану справу 17.10.2017 передано на розгляд судді Добрівській Н.А., яка своєю ухвалою від 27.11.2017 прийняла до провадження адміністративну справу. Даною ухвалою також зобов'язано учасників процесу подати до канцелярії суду всі наявні документи та пояснення, які, на їх думку, мають значення для розгляду даної справи, крім тих, що вже наявні в матеріалах справи, а також призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Разом з тим, 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до пункту 10 підпункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судовому засіданні 14.03.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Зокрема, представник позивача наголосив на тому, що ЖБК «Річковик-2» є суб'єктом, до якого застосовується оскаржуваний акт, оскільки позивачем 01.05.2001 був укладений договір з Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» за №1630516 на постачання теплової енергії у гарячій воді для потреб населення та підписаний акт приймання-передавання товарної продукції за жовтень 2016 року за №10/2016-1630516.

Враховуючи ненадання представником позивача жодних доводів в обґрунтування наведеної у позовній заяві вимоги щодо закриття провадження у справі, суд позбавлений можливості надати оцінку обґрунтованості даної вимоги.

Представник відповідача у судовому просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях та додаткових поясненнях на позов.

Представник третьої особи-2 також висловив свої заперечення щодо заявлених позивачем вимог і просила відмовити у його задоволенні.

Третя особа-1 (та/або її представник), повідомлені про розгляд справи у відповідності до положень процесуального законодавства, у судове засідання не з'явились, заяв/клопотань не направляли.

Зважаючи на наявність в матеріалах справи письмового підтвердження представника третьої особи-1 щодо можливості розгляду справи в порядку письмового провадження, а також беручи до уваги відсутність перешкод у розгляді справи за відсутності третьої особи-1 (її представника), суд визнав за можливе здійснювати розгляд справи у відсутність ОСОБА_6

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній редакції) судовий розгляд справи в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши пояснення представників сторін і третьої особи-2, ознайомившись з письмово викладеними доводами позивачів, наведених в обґрунтування заявлених вимог, та надавши оцінку викладеним відповідачем аргументам, вивчивши позицію третьої особи-2 у даній справі, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і заперечення, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд при вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення адміністративного позову враховує наступне.

Постановою від 09.06.2016 №972 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго» (далі по тексту - Постанова №972) відповідно до Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг», Указу Президента України від 10.09.2014 №715 «Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» та постанов Національної комісії регулювання електроенергетики України від 17.02.2011 №242 «Про затвердження Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання» та №244 «Про затвердження Процедури встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг НКРЕКП постановила:

« 1. Установити Публічному акціонерному товариству «Київенерго» тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення на рівні:

тариф на теплову енергію - 1153,80 грн/Гкал (без ПДВ) за такими складовими:

тариф на виробництво теплової енергії - 1050,43 грн/Гкал (без ПДВ);

тариф на транспортування теплової енергії - 99,78 грн/Гкал (без ПДВ);

тариф на постачання теплової енергії - 3,59 грн/Гкал (без ПДВ).

2. Установити Публічному акціонерному товариству «Київенерго» структуру тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення згідно з додатками 1-4 .

3. Визнати такою, що втратила чинність, постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 03 березня 2015 року №613 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго».

4. Ця постанова набирає чинності з 01 липня 2016 року».

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог та предмета дослідження у даній справі, звертає увагу на наступне.

За визначенням статті 1 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» тарифи на комунальні послуги - це тарифи на теплову енергію (крім тарифів на виробництво теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії), транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії, а також тарифи на послуги централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, а також тарифи на послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для суб'єктів, які є виконавцями цих послуг.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Стаття 5 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» передбачає, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, застосовує такі засоби регуляторного впливу на суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках, як встановлення тарифів на комунальні послуги для суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері теплопостачання і централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів та здійснює встановлення тарифів на комунальні послуги суб'єктам природних монополій та суб'єктам господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких здійснюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Відповідно до частин першої та другої статті 10 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» тарифи на комунальні послуги формуються суб'єктами природних монополій та суб'єктами господарювання на суміжних ринках відповідно до порядків (методик), встановлених національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, відповідно до цього Закону.

Тарифи на комунальні послуги суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих планованих витрат на їх виробництво з урахуванням планованого прибутку.

Указом Президента України від 10 вересня 2014 року №715/2014 затверджено Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі по тексту - Положення №715/2014).

Відповідно до пункту 3 Положення №715/2014 основними завданнями НКРЕКП, зокрема є державне регулювання діяльності суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, що провадять діяльність на суміжних ринках, у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, на ринках природного газу, нафтового (попутного) газу, газу (метану) вугільних родовищ та газу сланцевих товщ (далі - природний газ), нафти та нафтопродуктів, а також перероблення та захоронення побутових відходів; забезпечення проведення цінової і тарифної політики у сферах електроенергетики, теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, у нафтогазовому комплексі, сприяння впровадженню стимулюючих методів регулювання цін.

Пункт 4 Положення №715/2014 передбачає, що НКРЕКП відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого, установлює тарифи на комунальні послуги для суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких здійснюється НКРЕКП.

НКРЕКП, як орган державного регулювання у сфері комунальних послуг, в силу положень законодавства, чинного на момент прийняття оскаржуваної постанови, наділена повноваженнями по встановленню тарифів на комунальні послуги, у тому числі на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення, які мають забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих планованих витрат на виробництво комунальних послуг з урахуванням планованого прибутку.

Наведене спростовує доводи позивача щодо відсутності у відповідача повноважень на встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги.

При вирішенні питання необхідності державної реєстрації Постанови №972 як нормативно-правового акта, суд керується наступним.

Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції на день звернення позивача до суду із даним позовом) передбачав, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Як вбачається з наведеної правової норми, рішення суб'єкта владних повноважень можуть бути виражені у формі нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії.

Кодекс адміністративного судочинства України в редакції Закону від 03.10.2017 за №2147-VIII, який визначає нормативно правовий акт, як акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування (п.18 ч.1 ст.4).

Згідно із визначення, наведеного в пункті 9 частини 1 статті 4 цього ж Кодексу індивідуальний акт - це акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Основним критерієм розмежування адміністративних актів є коло осіб, на яких поширюється їх дія, при цьому вирішальним у визначенні нормативно-правового акта є те, що останній є джерелом права.

Відповідно до пункту 3 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731, на державну реєстрацію подаються нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на це суб'єктами нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, що містять норми права, мають неперсоніфікований характер і розраховані на неодноразове застосування, незалежно від строку їх дії (постійні чи обмежені певним часом) та характеру відомостей, що в них містяться.

За визначенням пункту 1 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року №34/5, нормативно-правовий акт - офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб'єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.

Разом з тим, зміст оскаржуваної Постанови №972 свідчить, що її дія поширюється на обмежене коло суб'єктів - на ПАТ «Київенерго», не встановлює та не змінює чи скасовує норми права, тобто не відповідає ознакам нормативно-правового акта, що виключає необхідність її реєстрації на підставі норм Указу Президента України від 03 жовтня 1992 року №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731, та Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року №34/5.

Наведене також підтверджується позицією Міністерства юстиції України, викладеною у листі №3885/1141-26-18/10.1.1 від 02.02.2018 щодо Постанови №972. Зокрема, Мін'юст вказує на те, що за результатами проведених відповідно до Порядку проведення органами юстиції перевірок стану додержання законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 19.01.2012 №93/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2012 за №67/20380, щомісячної безвиїзної та щомісячної виїзної перевірок Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, щодо додержання законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів за червень 2016 року нормативно-правових актів, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер і підлягають державній реєстрації в Міністерстві юстиції України, не виявлено.

Крім того, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частина перша статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, що діяла на день звернення позивача до суду, гарантувала кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з частиною першою статті 5 цього ж Кодексу в чинній редакції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий виключно відносно тієї особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку конкретного суб'єкта владних повноважень та за умови порушення її прав.

Позивач стверджує, що оскаржувана Постанова порушує його права та законні інтереси; у той же час суд звертає увагу, що оскаржувана Постанова є актом індивідуальної дії та породжує права і обов'язки виключно у осіб, яких воно стосується - ПАТ «Київенерго», та не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

При цьому суд роз'яснює позивачу, що він не позбавлений права оскаржити будь-які рішення чи дії відповідача або інших осіб, які є наслідком прийняття оскаржуваної Постанови №972, за умови настання негативних наслідків.

Таким чином, з урахуванням не доведення позивачем наявності порушеного права та того, що Постанова №972 не є нормативно-правовим актом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання незаконною та нечинною постанови відповідача від 09.06.2016 №972 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб населення ПАТ «Київенерго», та протравними дій по її прийняттю нормативно та документально не підтверджуються.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні, у відповідності до положень частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України в чинній редакції) суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта.

Відповідно до п.п.1, 3 ч.2 ст.129 Конституції України та ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень довів правомірність свого рішення, що не спростовано позивачем з посиланням на належні і допустимі докази, які б засвідчували протилежне.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, суд дійшов висновку про доведено НКРЕКП правомірність та обґрунтованість своїх дій та оскаржуваної постанови з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Житлово-будівельного кооперативу «Річковик-22 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.2, 3, 5-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Житлово-будівельному кооперативу «Річковик-2» відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст.ст.293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства Українипункту 15 з урахуванням підпункту 15.5 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII.

Суддя: Н.А. Добрівська