Справа № 824/668/17-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2018-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/668/17-а

Головуючий у 1-й інстанції:

ОСОБА_1

Суддя-доповідач: ОСОБА_2

10 квітня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Курка О. П. Загороднюка А.Г.

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року (повний текст якої складено в м. Чернівці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернівецькій області про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області про скасування податкового повідомлення-рішення.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного зясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач, з посиланням на норми Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" від 24 грудня 2015 року №909-VIII (далі - Закон №909-VIII), які набрали чинності з 01 січня 2016 року, вказував, що у даних спірних правовідносинах у 2016 році застосуванню підлягають ставки, визначені Положенням про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженим рішенням Лашківської сільської ради від 22 січня 2016 року №2-4/16 (далі - Положення №2-4/16). Вказаним Положенням передбачено, що для будівель нежитлової нерухомості встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 3-х відсотків від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року. Враховуючи зазначену ставку та площу належного позивачу нерухомого майна, контролюючим органом було нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно податкового повідомлення-рішення №33760-13 від 30 червня 2017 року.

На думу відповідача, оскільки норми Закону №909-VIIІ, прийняті пізніше норм Податкового кодексу України та є спеціальними щодо останніх, у 2016 році застосуванню підлягають ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначені відповідно до Закону №909-VIIІ.

Відповідач зазначив про неможливість застосування при нарахуванні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого рішенням Лашківської сільської ради від 29 січня 2015 року №11-38/15 (далі - Положення №11-38/15), адже пункт 6.3.1 указаного Положення, який передбачає застосування нульової ставки податку, не відповідає нормам Податкового кодексу України. До того ж позивач є користувачем земельної ділянки, на якій розташований належний їй на праві власності об'єкт нерухомості, що виключає застосування нульової ставки податку навіть у разі його обрахунку на підставі Положення №11-38/15.

Також відповідач вказав на помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності двох нормативно-правових актів, які встановлюють різні ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (Положення №11-38/15 та Положення №2-4/16), обґрунтовуючи свою позицію принципом неможливості зворотної дії нормативно-правових актів в часі та тим, що вказаними положеннями визначено ставки податку за різні роки.

Правова позиція позивача з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу зводиться до того, що розрахунок сум податкового зобов'язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік на території Лашківської сільської ради необхідно здійснювати відповідно до розмірів ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановлених на території Лашківської сільської ради Положенням №11-38/15. При цьому, підлягає застосування нульова ставка податку, встановлена пунктом 6.3.1 Положенням №11-38/15.

Позивач зазначає, що Положення №2-4/16 було прийнято лише в січні 2016 року, з огляду на те, що нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, визначення їй податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік із розрахунку розмірів ставок податку, встановлених рішенням Положенням №2-4/16, є неправомірним.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив суд залишити її без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року - без змін.

Представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги та просила суд задовольнити її.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серії САВ№051847 від 23 січня 2008 року, виданого за рішенням виконавчого комітету Лашківської сільської ради №3/1 від 09 січня 2008 року, позивач є власником будівель і споруд виробничого призначення, що розташовані за адресою: Чернівецька область, Кіцманський район, с. Лашківка, вул. Механізаторів, буд. 5-а; загальна площа 258,90 кв.м.

На підставі вказаного свідоцтва, 23 січня 2008 року, право власності ОСОБА_5 зареєстровано Кіцманським районним бюро технічної інвентаризації, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

30 червня 2017 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у Чернівецькій області згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення форми "Ф" №33751-13, яким визначено суму податкового зобовязання фізичної особи ОСОБА_5 за 2016 рік в розмірі 10702,93 грн. за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

При визначенні указаної суми контролюючим органом було враховано площу належного позивачу обєкту нежитлової нерухомості (258,90 кв.м.) та ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 3-х відсотків від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, визначену пунктом 6 Положенням про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженим рішенням Лашківської сільської ради від 22 січня 2016 року №2-4/16. Тобто, 258,90 кв.м. х 41, 34 грн. (1378 грн. х3%= 41,34 грн.) = 10702,93 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням суб'єкта владних повноважень, ОСОБА_5 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду справи відповідач як субєкт владних повноважень не довів правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення від 30 червня 2017 року №33751-13, натомість доводи позивача про його скасування є обґрунтованими.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує викладене нижче.

Відповідно до ст.67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених Законом.

Власники об'єктів нежитлової нерухомості з 01.01.2015 є платниками податку нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки у зв'язку із набранням чинності Законом України №71-VІІІ від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до ПК України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" (далі - Закон №71-VІІІ), яким викладено в новій редакції ст. 266 ПК України.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України передбачено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до підпункту 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку (п. 266.7.1 ст. 266 ПК України).

Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує два відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України).

За змістом статті 10 ПК України пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статті 143 Конституції України місцеві ради обов'язково установлюють податок на майно.

Підпункт 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначає, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

На виконання вказаних норм Податкового кодексу України та Закон №71-VІІІ, Лашківська сільська рада прийняла рішення №11-38/15, яким встановила в 2015 році на території сіл Лашківка та Витилівка податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та затвердила Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-ІV визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 11 жовтня 2005 року у справі "ТОВ "Компанія "МАСА інвест груп" проти України". При вирішенні вказаної справи суд, з посиланням на п. 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийшов до висновку про те, що держава має право приймати та вводити в дію такі закони, які вони можуть вважати за необхідне для забезпечення сплати податків. Європейським судом також було зазначено, що держава має широкі межі розсуду, зокрема у формуванні та впровадженні податкової політики, і Суд поважатиме позицію законодавця у таких справах, за винятком випадків, коли вона не має жодного розумного обґрунтування.

01.01.2016 року набрав чинності Закон №909-VIII, пунктом 4 Прикінцевих положень вказаного Закону установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". А в пункті 7 Прикінцевих положень Закону № 909-VIII зазначено рекомендувати органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2016 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2016 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Також з 01.01.2016 року згідно підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

На виконання вказаних вимог ПК України та Закону № 909-VIII, Лашківською сільською радою затверджено Положення №2-4/16, яким встановлено, що для будівель нежитлової нерухомості ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у 2016 році становить 3 відсотки від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Вказані норми ПК України та Закону № 909-VIII не були визнані неконституційними, а тому твердження суду першої інстанції про невідповідність Положення №2-4/16 вимогам ст.58 Конституції України є необґрунтованими.

Виходячи із ставок податку, передбачених Положенням №2-4/16 та згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України відповідачем прийнято спірне податкове повідомлення-рішення форми.

Суд першої інстанції вказує на неможливість застосування до спірних правовідносин вказаних положень Закону №909-VIII, адже в них не міститься прямих приписів щодо визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2016 рік; указані норми стосуються порядку оприлюднення прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік; наведені норми в частині перегляду органами місцевого самоврядування прийнятих на 2016 рік рішень щодо встановлення місцевих податків і зборів носять рекомендаційний, а не імперативний характер.

Суд першої інстанції зазначає, що фактично Законом України від 24 грудня 2015 року №909-VIII було призупинено лише дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України й на інші його норми щодо порядку прийняття рішень органами місцевого самоврядування Закон №909-VIII не поширюється. Крім того, Законом №909-VIII не внесено зміни до підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 та підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті ПК України, як і не було внесено змін до частини 3 статті 27 Бюджетного кодексу України.

Обґрунтовуючи необхідність застосування до спірних правовідносин норм Положення №11-38/15, а не Положення №2-4/16, суд першої інстанції також вказує, що при затвердженні Положення №2-4/16 не було скасовано Положення №11-38/15. На думку суд першої інстанції існування Положення №11-38/15 та Положення №2-4/16 свідчить про наявність двох нормативно-правових актів, які встановлюють різні ставки податків.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає вказані висновки суду першої інстанції необґрунтованими.

У підпункті 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України закріплений принципом стабільності, на якому ґрунтується податкове законодавство, за змістом якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Необхідно звернути увагу на те, що Закон № 909-VІІІ прийнято пізніше Закону №71-VІІІ та Податкового кодексу України, тому в 2016 році застосуванню підлягають норми Закону № 909-VІІІ та ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначені рішеннями місцевих рад, які прийняті відповідно до Закону №909-VІІІ.

Як обґрунтовано зазначає відповідач, зміни до ПК України, в частині справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, були внесені Законом №909-VІІІ та набрали чинності 01 січня 2016 року, тобто пізніше від приписів пп.4.1.9 п.4.1 статті 4 ПК України, які набрали чинності 01 січня 2011 року, тому для регулювання спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми ПК України, які визначають порядок сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, у разі наявності колізії застосуванні правових норм, застосуванню підлягає спеціальна правова норма (змістовний принцип), а в разі неможливості вирішення колізії в зазначений спосіб (наприклад якщо обидві норми є спеціальними) застосуванню підлягає норма, яка була прийнята пізніше (темпоральний принцип). В даному ж випадку, приписи Закону № 909- VIII, якими було внесені зміни до норм ПК України стосовно справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в 2016 році, не лише прийняті пізніше ніж положення пп.4.1.9 п. 4.1 статті 4 ПК України, але й у порівнянні з ним є спеціальними нормами.

Верховний суд України у постанові від 05.11.2014 року № 6-132цс14 зазначив, що у разі колізії законів (суперечність один одному двох або більше чинних нормативних актів, прийнятих стосовно одного й того самого питання) застосовується акт, виданий пізніше, як у разі, коли про скасування старих норм прямо зазначено в новому законі, так і у разі, коли таких застережень у новому законі немає.

Таку саму правову позицію висловив у своїй постанові Верховний Суд України у справі № 6-79цс12.

Згідно ч.3 ст. 27 Бюджетного кодексу України, Закони України або їх окремі положення, які впливають на показники бюджету (зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету) і приймаються: не пізніше 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку планового бюджетного періоду; після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Водночас, приписи вказаної норми Бюджетного кодексу України не застосовуються до спірних правовідносин, адже вказані вище норми Закону №909-VIII не впливають на показники бюджету в частині зменшення надходжень бюджету та/або збільшення витрат бюджету.

Колегія суддів також зауважує, що Положенням №11-38/15 встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, а Положенням №2-4/16 встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2016 рік, у зв'язку із зміною ставок податку згідно пп. 266.5.1 ст.265 ПК України станом на 01.01.2016 року.

Крім того, навіть у разі встановлення Положенням №11-38/15 та Положенням №2-4/16 ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2016 рік, застосуванню підлягають норми Положенням №2-4/16, як нормативно-правового акту, що прийнятий пізніше.

З урахуванням наведених обставин в їх сукупності, враховуючи те, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень підтвердив правомірність спірного рішення, а позивачем не доведено протилежного, суд вважає, що спірне рішення відповідача не порушує права позивача, а тому й відсутні підстави для захисту прав позивача у судовому порядку шляхом визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення відповідача.

У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернівецькій області задовольнити повністю.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Чернівецькій області про скасування податкового повідомлення-рішення скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 13 квітня 2018 року.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7