Справа № 818/2088/17
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2018-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 квітня 2018 р. Справа №818/2088/17
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Павлічек В.О.,
за участю секретаря судового засідання - Нікітас К.В.,
представника позивача - Макаренка О.С.,
представника відповідача - Васильченко Ю.В. ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому просить визнати рішення відповідача - військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 від 18.12.2017 р. № 11/2519 про відмову позивачу у видачі посвідчення про пільги незаконним та зобов`язати його оформити і видати відповідне посвідчення про пільги у встановленому порядку.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що син позивача ОСОБА_3 , був призваний на військову службу до військової частини польова пошта НОМЕР_1 та з ним було укладено річний контракт про проходження військової служби в Збройних силах України.
19 листопада 2015 року син позивача загинув внаслідок умисного вбивства, яке вчинила цивільна особа, вбивство вчинене в квартирі, яку винаймав ОСОБА_3 за місцем служби у АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується вироком Дружківського міського суду від 11 листопада 2016 року у справі № 229/513/16- к, яким ОСОБА_4 засуджено за ст..115 ч.І КК України до 10 років позбавлення волі. На підставі витягу з протоколу засідання ЦВЛК МО України №1820 від 26 червня 2017 р. смерть ОСОБА_3 пов`язана з проходженням військової служби.
8 грудня 2017 року позивач звернувся до Сумського ОВК з заявою про видачу посвідчення про пільги згідно Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та передбачено Постановою КМУ№ 379 від 28.05.1993 року. 18 грудня 2017 року від відповідача було отримано відповідь т.в.о. військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 про відмову у видачі посвідчення про пільги з зазначенням того, що на позивача не поширюються положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з огляду на те, що прапорщик ОСОБА_3 , проявив недисциплінованість, вчинив адміністративне правопорушення за ст.. 172-11 КУпАП самовільне залишення розташування частини, а також вчинив кримінальне правопорушення за ст.407 ч.4 КК України - самовільне залишення військової частини в умовах особливого періоду, що призвело до смерті військовослужбовця.
Зазначену відмову позивач вважає незаконною, оскільки не існує жодного судового рішення про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення будь-яких правопорушень.
Представник відповідача надіслав суду відзив на позовну заяву в якому просить у позові відмовити, з огляду на наступне.
Відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 14.12.2015 року №1060 «Про підсумки службового розслідування за фактом загибелі прапорщика ОСОБА_3 », останній внаслідок особистої недисциплінованості самовільно залишив розташування військової частини, що призвело до сварки з цивільною особою у ході якої отримав колото-різане поранення, не сумісне з життям, таким чином смерть прапорщика ОСОБА_3 не пов`язана з виконанням службових обов`язків військової служби.
Відтак відповідач вважає, що прапорщик ОСОБА_3 вчинив дії (самовільне залишення військової частини в умовах дії особливого періоду), які мають ознаки злочину, передбаченого ч.4 ст. 407 Кримінального Кодексу України, отже дія Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині видачі пільгового посвідчення позивачу не поширюється.
Представник позивача надіслав суду відповідь на відзив в якій зазначив, що акт службового розслідування не може бути прийнятим як належний доказ, оскільки прапорщик ОСОБА_3 не вчинив жодного правопорушення, яке було б доведено у встановленому порядку та підтверджувалось відповідними доказами та слугувало підставою для проведення службового розслідування. Крім того, обставини умисного вбивства прапорщика ОСОБА_3 встановлені вироком стосовно ОСОБА_4 за ч.І ст.115 КК України., який вчинив цей злочин.
Під час вбивства прапорщик ОСОБА_3 знаходився за місцем проживання в орендованому ним житлі після закінчення робочого дня, у вільний від служби час і не вчиняв жодних дій в стані сп`яніння наслідком яких була б його загибель. Висновком судово-медичної експертизи спростовані твердження про ніби то вживання ОСОБА_3 спиртних напоїв разом з особою яка скоїла вбивство потерпілого.
Прапорщик ОСОБА_3 , за своїм статусом контрактного військовослужбовця, мав право розпоряджатися вільним часом на власний розсуд а також право проживання поза межами військової частини. Зазначене спростовує будь які твердження про самовільне залишення розташування частини БереговимК.Е. та зникнення його у невідомому напрямку.
Представник позивача також стверджує, що не є належним доказом наказ командира військової частини № НОМЕР_2 , оскільки він виданий на підставі хибних висновків службового розслідування та суперечить вироку суду.
Ухвалою суду від 06.02.2017 року було призначено справу до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Представник відповідача проти позову заперечував та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.
Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є батьком ОСОБА_3 , 1962 р.н. (а.с. 15). ОСОБА_3 , 31 січня 2015 року був призваний на військову службу до військової частини польова пошта НОМЕР_1 та 29 вересня 2015 року з ним було укладено річний контракт про проходження військової служби в Збройних силах України (а.с. 12 - 13). Відповідно до наказу командира в/ч п/п НОМЕР_1 №58 від 15.03.2015 р. прапорщика ОСОБА_3 призначено на посаду начальника ремонтної майстерні техніки та майна радіаційного, хімічного, біологічного захисту ремонтної роти (а.с. 29). На підставі посвідчення серії НОМЕР_3 від 17 вересня 2015 року ОСОБА_3 набув статус учасника бойових дій оскільки з 17.04.2015 р. по 22.07.2015 р. брав участь в АТО в Донецькій і Луганській областях (а.с. 33).
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 21.11.2015 р. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 11). Відповідно до сповіщення про смерть Сумського міського військового комісаріату від 24.11.2015 року № 2/5428 прапорщик ОСОБА_3 загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок ножового поранення (а.с. 10).
Згідно довідки про причини смерті та лікарського свідоцтва про смерть №171 від 19 листопада 2015 року Дружківського відділення Донецького обласного бюро СМЕ, смерть ОСОБА_3 настала від травми серця з крововиливом у осердя внаслідок колото - різаного поранення (а.с. 27 - 28).
На підставі витягу з протоколу засідання Центральної військово лікарської комісії Міністерства оброни України №1820 від 26 червня 2017 р., смерть ОСОБА_3 пов`язана з проходженням військової служби (а.с. 16).
Крім того, висновком судово-медичної експертизи №166 від 19.11.2015 року встановлено, що смерть потерпілого ОСОБА_3 стоїть в прямому причинному зв`язку з пораненнями грудної клітки і настала від двох проникаючих, колото-різальних поранень грудної клітини з ушкодженням ребер, серцевої сорочки та серця, які ускладнилися масивною внутрішньою і зовнішньою кровотечею, ознак вживання алкогольних напоїв не встановлено (49 50).
Також відповідно до вироку Дружківського міського суду від 11 листопада 2016 року у справі № 229/513/16- к, 19 листопада 2015 року ОСОБА_3 загинув внаслідок умисного вбивства, яке вчинила цивільна особа - ОСОБА_4 , вбивство вчинене в квартирі, яку винаймав ОСОБА_3 за місцем служби у АДРЕСА_1 . Зазначеним вироком ОСОБА_4 засуджено за ст.115 ч.І КК України до 10 років позбавлення волі (а.с. 17 26).
В подальшому, наказом командира військової частини п/п 4745 від 07.12.2015 року прапорщика ОСОБА_3 виключено із списків особового складу частини 19 листопада 2015 р. та зазначено, що смерть ОСОБА_3 не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Позивач звернувся до Сумського ОВК з заявою про видачу посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби. 18 грудня 2017 року від відповідача було отримано відповідь про відмову у видачі вказаного посвідчення про пільги із зазначенням того, що на позивача не поширюються положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з огляду на те, що прапорщик ОСОБА_3 вчинив адміністративне правопорушення за ст. 172-11 КУпАП самовільне залишення розташування частини, а також вчинив кримінальне правопорушення за ст.407 ч.4 КК України - самовільне залишення військової частини в умовах особливого періоду, що призвело до смерті військовослужбовця.
В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що підставою для відмови у видачі позивачу вказаного посвідчення про право користуватись пільгами, послугував наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 14.12.2015 року №1060 «Про підсумки службового розслідування за фактом загибелі прапорщика ОСОБА_3 », в якому зазначено, що прапорщик ОСОБА_3 внаслідок особистої недисциплінованості самовільно залишив розташування військової частини, що призвело до сварки з цивільною особою у ході якої отримав колото-різане поранення, не сумісне з життям, таким чином, смерть прапорщика ОСОБА_3 не пов`язана з виконанням службових обов`язків військової служби (а.с. 42 43).
Задовольняючи частково позовні вимоги суд виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах, сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає та регулює відносини у цій галузі Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено. що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону, зокрема, поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Відповідно до п.13 ст. 14 вищевказаного Закону, особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Форма і порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що дія цього Закону не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними злочину чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.
У відповідності до положень ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 ст.74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст.75 Кодексу адміністративного судочинства України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. (ч.2 ст.77)
Суд зазначає, що наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 14.12.2015 року №1060 «Про підсумки службового розслідування за фактом загибелі прапорщика ОСОБА_3 » не є належним та допустимим доказом на підставі якого можна встановити факт скоєння ОСОБА_3 адміністративного чи кримінального правопорушення. Відповідач не надав суду достовірних доказів, того що в наслідок дій ОСОБА_3 , самовільного залишення військової частини, було складено протокол про адміністративне правопорушення або мало місце кримінальне провадження.
При цьому твердження відповідача про те, що 18 19.11.2015 року в військовій частині НОМЕР_5 був встановлений порядок перебування та проживання в розташуваннях відповідних підрозділів із забороною виходу за межі військової частини, особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації, в тому числі і ОСОБА_3 , суд вважає безпідставним.
Так суд неодноразово зобов`язував відповідача та військову частину надати докази встановлення 18 19.11.2015 року порядку перебування та проживання в розташуваннях відповідних підрозділів із забороною виходу за межі військової частини, особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації, в тому числі і ОСОБА_3 а також докази ознайомлення ОСОБА_3 з даним порядком. Але вимоги суду виконані не були та будь- яких доказів суду надано не було.
Відповідно до ч.5 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
Частиною 9 ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.
Відтак, враховуючи, що ні відповідачем ні військовою частиною не було надано витребуваних судом доказів, суд вважає недоведеним твердження відповідача щодо самовільного залишення військової частини ОСОБА_3 .
Суд зазначає, що під час розгляду справи відповідач не довів правомірності прийнятого ним рішення та не надав суду належних та достовірних доказів скоєння ОСОБА_3 адміністративного чи кримінального правопорушення.
Отже, виходячи з викладеного вище, суд доходить висновку, що суб`єктом владних повноважень ІНФОРМАЦІЯ_4 , в порушення частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України необґрунтовано, тобто без врахування та з`ясування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень та упереджено було відмовлено позивачу у видачі посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби.
Таким чином, суд вважає, що позовна вимога про визнання незаконною відмови у видачі посвідчення про пільги є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача оформити і видати відповідне посвідчення про пільги у встановленому порядку, суд зазначає, що визнання незаконною відмови у видачі посвідчення є належними та достатнім способом захисту порушених прав позивача, враховуючи що вирішення питання про оформлення та видачу відповідного посвідчення є виключною компетенцією відповідача, а тому суд не може втручатися в дискреційні повноваження останнього. Відтак позовна вимога про зобов`язання відповідача оформити та видати відповідне посвідчення про пільги задоволенню не підлягає.
Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи викладене, з метою захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо видачі посвідчення про право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби. Суд зазначає, що при повторному розгляді зазначеної заяви відповідачем повинні бути враховані висновки суду викладені вище.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати незаконним рішення військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_6 ) від 18.12.2017 року № 11/2519 про відмову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_7 ) у видачі посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби, про право користування пільгами, які встановлені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Зобов`язати Сумський обласний військовий комісаріат ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_6 ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_7 ) про видачу посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби, про право користування пільгами, які встановлені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 17.04.2018 року.

Суддя В.О. Павлічек