Справа № 750/12148/17
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2018-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2017 року (повний текст виготовлено 22 грудня 2017 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про зобов'язання вчини певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року позивач, ОСОБА_3, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_3 заборговану пенсію, яка була призначена у 2007 році згідно з ст.. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», за період з 01 квітня 2015 року по 03 серпня 2017 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу у якій просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи. Зокрема, відповідач посилається на те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду та зазначає, що виплата пенсій працюючим суддям призупинена з 01 квітня 2015 року у зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що позивач перебуває на обліку відповідача та, станом на 01 квітня 2015 року, отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Станом на 01 квітня 2015 року позивач працював на посаді судді Деснянського районного суду міста Чернігова.

Починаючи з 01 квітня 2015 року виплату пенсії за вислугу років позивачу призупинено відповідно до ст.58 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, у зв'язку з тим, що він працював на посаді, яка давала право на призначення пенсії чи довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Рішенням Вищої ради правосуддя № 2314/0/15-17 від 01 серпня 2017 року позивача звільнено з посади судді Деснянського районного суду міста Чернігова у відставку.

04 серпня 2017 року наказом в.о. голови Деснянського районного суду міста Чернігова №53-кп/г позивача відраховано зі штату Деснянського районного суду міста Чернігова.

Так, пенсія за вислугу років не виплачувалась позивачу з 01 квітня 2015 року з огляду на зміни, внесені в пенсійне законодавство.

Позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату заборгованості по пенсії за вислугу років за період з 01 червня 2015 року по 03 серпня 2017 року.

Листом від 03 липня 2017 року №1084/03/Ж-12 відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для виплати заборгованості по пенсії за віком з посиланням на положення Законів України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, №911-VIII від 24 грудня 2015 року та №1774- VІІІ від 06 грудня 2016 року.

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив та зазначив, що обмеження, запроваджені законами України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, №911-VIII від 24 грудня 2015 року та №1774- VІІІ від 06 грудня 2016 року, звужують зміст та обсяг існуючих прав, а тому не застосовуються.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Стаття 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон від 02 березня 2015 року № 213-VIIІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким внесено зміни до статті 54 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та визначено, що «тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «;Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.».

При цьому порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам, встановлений наведеними вище законами, поширено на всіх пенсіонерів незалежно від часу призначення.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України від 02 березня 2015 року N 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до зазначених вище законів.

Оскільки вказаний Закон не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Тобто, з 01 червня 2015 року особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону.

Таким чином, пенсія, призначена за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» працюючим на посадах відповідно до Закону України «Про державну службу», не виплачується у період з 01 квітня по 31 грудня 2015 року.

Норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII щодо обмеження виплати пенсії працюючим державним службовцям у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, є діючими, рішенням Конституційного Суду України чи іншим законом скасовані не були, а тому підлягають обов'язковому застосуванню органами Пенсійного фонду України.

Оскільки, позивач працював на посаді та умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій та статус суддів», то дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII в частині встановлення обмеження щодо отримання пенсії особами у період служби в органах державної влади поширюється на нього в повному обсязі.

Так, 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24 грудня 2015 року, відповідно до якого були внесені зміни до першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», якими встановлено, що «тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється».

Рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року визнано таким, що не відповідає Конституції України, перше речення частини 1 статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зазначене рішення Конституційного Суду України набрало чинності 20 грудня 2016 року.

Тобто, норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24 грудня 2015 року, відповідно до якого пенсія, призначена за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», працюючим державним службовцям не виплачується, були чинними до прийняття Конституційним Судом України рішення №7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року.

Аналогчна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №335/1769/16-а (2-а/335/80/2016).

Разом з тим, із 01 січня 2017 року набрали чинності зміни до ч. 1 ст. 54 вказаного Закону (Закон №1774- VІІІ), якими передбачено, що тимчасово, по 31 грудня 2017 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року N 889-VIII «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії не виплачуються.

Зазначені норми щодо обмеження виплати пенсії у період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року, є діючими, рішенням Конституційного Суду України чи іншим законом скасовані не були, а тому підлягають обов'язковому застосуванню органами Пенсійного фонду України.

За таких обставин, враховуючи зміни в законодавстві, яким врегульовано відносини в сфері пенсійного забезпечення, призупинення виплати пенсії позивачу за періоди з 01 квітня 2015 року по 19 грудня 2015 року (включно) та з 01 січня 2017 по 03 серпня 2018 року є правомірним.

Натомість, внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення № 7-рп/2016, за період з 20 грудня 2016 року по 01 січня 2017 року були відсутні правові підстави для невиплати позивачу пенсії за вислугу років, призначеної згідно з ст.. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Отже, пенсія позивача за вислугу років за період з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року (включно) підлягає нарахуванню та виплаті.

Щодо доводів суду першої інстанції та позивача про те, що обмеження, запроваджені законами України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, №911-VIII від 24 грудня 2015 року та №1774- VІІІ від 06 грудня 2016 року, звужують зміст та обсяг існуючих прав, колегія судді зазначає таке.

Так, у п. 2.1 рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року зазначено, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Великода проти України» зазначено, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Відповідно до позиції, викладеної Європейським судом з прав людини у рішенні «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», зазначені положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат: «Одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень».

Отже, встановлене законом призупинення виплати пенсії працюючій особі не є звуженням обсягу прав та/або позбавленням її права на соціальний захист, а визнається виконанням державою регулятивної функції щодо механізму реалізації права людини через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про зобов'язання вчини певні дії за період з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року (включно). Так, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог за період з 01 квітня 2015 року по 19 грудня 2016 року (включно) та з 01 січня 2017 року по 03 серпня 2017 року.

Щодо доводів відповідача про те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року), для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 03 липня 2017 року №1084/03/Ж-12 відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для виплати заборгованості по пенсії за віком. Позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом 05 грудня 2017 року, тобто у межах встановленого ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку.

Згідно з положеннями ст.. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

Судом апеляційної інстанції встановлено неправильне тлумачення закону судом першої інстанції та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково: постанова суду першої інстанції - скасуванню у частині задоволених позовних вимог за період з 01 квітня 2015 року по 19 грудня 2016 року (включно) та з 01 січня 2017 року по 03 серпня 2017 року, з прийняттям у цій частині нового рішення, яким задоволенні таких позовних вимог - відмовити. У решті рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2017 року - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2017 року скасувати у частині задоволених позовних вимог за період з 01 квітня 2015 року по 19 грудня 2016 року (включно) та з 01 січня 2017 року по 03 серпня 2017 року.

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області за період з 01 квітня 2015 року по 19 грудня 2016 року (включно) та з 01 січня 2017 року по 03 серпня 2017 року - відмовити.

У решті, тобто у частині позовних вимог за період з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року (включно), рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 16.04.2018

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна, А.Ю. Кучма