Справа № 814/2513/17
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2018-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2018 р.м.ОдесаСправа № 814/2513/17

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А. Час і місце ухвалення: 01.02.2018р., м.Миколаїв

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Романішина В.Л.,

суддів Градовського Ю.М., Крусяна А.В.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови від 22.08.2017р. в зарахуванні часу навчання у Тверському суворівському військовому училищі в період з 14 серпня 1989 року по 17 червня 1991 року включно до загального стажу військової служби та зобов`язання відповідача зарахувати час навчання в загальний стаж військової служби, у зв`язку з чим внести зміни до всіх відповідних документів.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 01.02.2018р. позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, з не повним з`ясуванням обставин справи, та прийняти нову постанову, якою його позов задовольнити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин положень ст.24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992р. з врахуванням ст.ст.22, 58 Конституції України.

Військова частина НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Відповідач зазначає, що Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», на який посилається апелянт, введено в дію 12.05.1992р., тобто після закінчення навчання позивача у Тверському суворівському військовому училищі, зворотної дії у часі він не має, а тому не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та учасниками справи не заперечується, що у період з 14.08.1989 року по 17.06.1991 року ОСОБА_1 навчався у Тверському суворовському військовому училищі та знаходився на повному державному забезпеченні.

Згідно витягу з послужного списку підполковника ОСОБА_1 вказаний період навчання не зараховано в загальний стаж його військової служби.

10.08.2017р. ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом щодо врахування до вислуги років терміну навчання в суворовському військовому училищі.

Листом від 22.08.2017р. відповідачем повідомлено позивача про відсутність правових підстав для зарахування до вислуги років терміну навчання його у Тверському суворовському військовому училищі з 14.08.1989 року по 17.06.1991 року, оскільки на час проходження його служби діяло Положення про суворовські, нахімовське, військово-морське, військово-музичне училища, затверджене наказом Міністра оборони СРСР від 09.07.1981р. №150, відповідно до якого час навчання в цих навчальних закладах не підлягав зарахуванню в строк дійсної військової служби. Також, відповідач зазначив, що відповідно до постанови КМУ від 19.08.1992р. №490 «Про реформу системи військової освіти» ліцей не є військовим навчальним закладом, а тому навчання у ньому не відноситься до визначеного в ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» переліку видів військової служби.

Не погоджуючись з правомірністю вказаної відмови ОСОБА_1 оскаржив її в судовому порядку.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що так як ОСОБА_1 закінчив навчання у Тверському суворовському військовому училищі до початку дії редакції ст.24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992р., якому не було надано зворотної дії в часі, а тому вказана норма не підлягає застосуванню на період навчання позивача з 14.08.1989 року по 17.06.1991 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

На період навчання позивача в Тверському суворовському військовому училищі діяло Положення про суворовські, нахімовське, військово-морське, військово-музичне училища, затверджене наказом Міністра оборони СРСР від 09.07.1981р. №150, відповідно до якого час навчання суворовців, нахімовців та вихованців в суворівських, нахімовському та військово-музичному училищах в строк діючої військової служби не зараховується.

12 травня 1992 року введено в дію Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992р., статтею 24 якого визначено початок і закінчення перебування на військовій службі. Зокрема, початком перебування на військовій службі вважався день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

В новій редакції цього Закону, яка набрала чинності 31 липня 1999 року, стаття 24 вже не пов`язує початок перебування на військовій службі з днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею).

Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», у редакції, чинній у період з 12 травня 1992 року по 31 липня 1999 року, яка передбачала зарахування періоду навчання у військово-навчальному закладі (військовому ліцеї) до проходження військової служби, на момент виникнення спірних відносин (навчання позивача Тверському суворовському військовому училищі) не діяв.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на час навчання позивача у суворовському училищі, так і після його закінчення відсутні правові підстави для його зарахування у строк дійсної військової служби.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (стаття 8 Конституції України).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Вводячи в дію Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» законодавець не надав йому зворотної дії в часі.

Оскільки до початку дії редакції статті 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», якою було визначено початок перебування на військовій службі з дня прибуття на навчання до військового ліцею, вказаного у приписі, виданому військовим комісаріатом, позивач вже закінчив навчання у Тверському суворовському військовому училищі, й Закону не надано зворотної дії в часі, то він не підлягає застосуванню до періоду навчання ОСОБА_1 з 14.08.1989 року по 17.06.1991 року.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та надана їм належна правова оцінка. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення та скасування постанови від 01 лютого 2018 року суд апеляційної інстанції не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст.315, 316, 321, 322, 325, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2018 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 12.04.2018р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Градовський Ю.М.

Крусян А.В.