Справа № 431/5848/17
Суддя: Озеров В. О.
Дата ухвалення: 2018-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

12.03.2018431/5848/17/4742/2018
Справа 431/5848/17
Провадження 2-а/431/17/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року м. Старобільськ

Суддя Старобільського районного суду Луганської області Озеров В.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним, скасування рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним, скасування рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що наказом управління Державної Пенітенціарної служби України в Луганській області № 64/ОС-16 від 15.12.2016 року "Про особовий склад», її було звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, у зв'язку із скороченням штатів, відповідно до п. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію». Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становила 20 років 05 місяців 14 днів, у пільговому обчисленні - 27 років 3 місяці 8 днів. Будучи переконаною, що, відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», у неї виникло право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 48 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ 09.04.1992, вона надала 11.08.2017 для розгляду письмову заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про призначення пільгової пенсії за вислугою років, з усіма необхідними для вирішення цього питання документами. Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області 23.08.2017 за № 416/3-11 їй було повідомлено про те, що, відповідно до пункту 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1, заяви про призначення пенсії за вислугу років особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію, згідно із Законом, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України, через уповноваженні структурні підрозділи відповідних міністерств та служб, на які покладено функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії, документів. Іншого порядком не передбачено. До функцій головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області належить, зокрема, розгляд наданих документів, призначення і виплата пенсій пенсіонерам силових структур. Нею 02.09.2017 року була направлена заява про підготовку та направлення документів про призначення пенсії за вислугою років до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України. Відповідно до її заяви Північно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерств юстиції України були підготовленні необхідні документи для призначення їй пенсії за вислугою років та направленні до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (для призначення та розрахунку розміру пенсії). За результатами розгляду наданих матеріалів та її заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Луганської області її повідомили про те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Луганської області прийняв рішення за № 18 від 22.11.2017 про відмову в призначенні пенсії за вислугою років, оскільки на день звільнення відсутня необхідна календарна вислуга років для призначення пенсії. Вважає, що у діяльності посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Луганської області при прийнятті вказаного рішення мають місце порушення вимог Конституції України, чинного законодавства України про пенсійне забезпечення та загальнообов'язкове пенсійне страхування, Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Рішення відповідача при прийнятті рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугою років є протиправними, та таким, що не відповідає Конституції України та чинному законодавству України. Просила суд визнати противоправним та скасувати рішення від 22.11.2017 № 18 суб'єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, про відмову у призначенні їй пенсії за вислугу років, відповідно до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити їй пенсію за вислугу років відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з дня звернення, тобто з 11.08.2017, у розмірі, передбаченому ст. 13 Закону, а саме 70 процентів відповідних сум грошового забезпечення, стягнути всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступає стороною у справі (витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн.).

До початку судового розгляду від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

09 лютого 2018 року постановлено ухвалу про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного:

З досліджених матеріалів справи судом встановлено, що наказом управління Державної Пенітенціарної служби України в Луганській області № 64/ОС-16 від 15.12.2016 року "Про особовий склад», позивача ОСОБА_1 було звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, у зв'язку із скороченням штатів, відповідно до п. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію». Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становила 20 років 05 місяців 14 днів, у пільговому обчисленні - 27 років 3 місяці 8 днів.

Відповідно до ст. 48 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ 09.04.1992, позивач ОСОБА_1 надала для розгляду письмову заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про призначення пільгової пенсії за вислугою років, з усіма необхідними для вирішення цього питання документами.

Позивачем ОСОБА_1 була направлена заява про підготовку та направлення документів про призначення пенсії за вислугою років до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України. Відповідно до її заяви Північно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерств юстиції України були підготовленні необхідні документи для призначення їй пенсії за вислугою років та направленні до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (для призначення та розрахунку розміру пенсії). За результатами розгляду наданих матеріалів та її заяви Головне управління Пенсійного фонду України в Луганської області її повідомили про те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Луганської області прийняв рішення за № 18 від 22.11.2017 про відмову в призначенні пенсії за вислугою років, оскільки на день звільнення відсутня необхідна календарна вислуга років для призначення пенсії.

Суд вважає, що рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугою років є протиправними, та таким, що не відповідає Конституції України та чинному законодавству України, виходячи з наступного:

Пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби здійснюється відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції. Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років. При звільненні зі служби особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» (ч. 3 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»).

Положеннями ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України, відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби (ч. 1 ст. 2 вказаного Закону).

Так, відповідно до п. а ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д", "ж" статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема, з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше.

В силу положень статті 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпункту «г» пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» до вислуги років для призначення пенсій зараховується на пільгових умовах один місяць служби за сорок днів особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та кримінально-виконавчої системи, які проходять службу у виправно-трудових установах, слідчих ізоляторах, лікувально-трудових профілакторіях, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках для осіб, затриманих за бродяжництво, спеціальних приймальниках для осіб, підданих адміністративному арешту, підрозділах конвойної служби міліції, та військовослужбовцям постійного складу, які проходять службу у дисциплінарних частинах, за переліками посад і на умовах, затверджуваних відповідно Міністерством внутрішніх справ, Міністерством юстиції, Центральним управлінням служби безпеки, Міністерством оборони; час проходження служби особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби.

Таким чином, з огляду на положення наведеного Порядку від 17.07.1992 №393 вбачається, що при призначенні пенсій, згідно з пунктом «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» враховується саме пільгова вислуга років.

Аналізуючи норми Законів України «Про державну кримінально-виконавчу службу України», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992 р. «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей», приводить до висновку, що право на пенсію за вислугу років не ставиться в залежність від наявності відповідної кількості виключно календарної вислуги і пільгова вислуга враховується саме при призначенні пенсії, згідно з п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби. та деяких інших осіб».

Викладені правові норми надають підстави: стверджувати, що правовою підставою для набуття особою, яка проходила службу, зокрема в органах Державної кримінально-виконавчої служби, права на призначення пенсії за вислугою років є наявність в неї відповідного стажу роботи, набутого у відповідності до норм законодавства, регулюючих засади трудової діяльності зазначеної категорії осіб та їх соціального забезпечення.

При цьому, законодавством регламентовано пільгове обчислення стажу осіб, які проходять службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби, що є гарантією їх соціальних прав на пільгове пенсійне забезпечення.

Разом з тим, жодною нормою чинного законодавства не передбачено обмежень щодо зарахування вислуги років вказаної категорії осіб у пільговому обчисленні до стажу, який надає право на призначення пенсії за вислугу років.

Аналогічна правова позиція висловлена і в постанові Вищого адміністративного суду України від 05.11.2015 у справі № К/800/46432/14 та Постанові Вищого адміністративного суду України від 21.03.2017 року V справі № К/800/8083/17.

Вислуга років позивача у «календарному обчисленні» становить - 20 років 05 місяців 14 днів, у «пільговому обчисленні» становить - 27 років 3 місяці 8 днів , що є достатньою підставою набуття мною права на пенсію за вислугою років, відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

У ст. 22 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом ст. ст. 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002 у абз. 4 п. 6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (ст.48 Конституції України) (254к/96-ВР), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч. З ст. 46 Конституції України) (254к/96-ВР), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі № 1-29/2007 передбачено, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. Тобто вважає, що положення ст. 17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державної департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Конституційний Суд України зазначає, що багато таких "пільг", встановлених Законами України "Про міліцію" (565-12), "Про прокуратуру" (1789-12) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги, від 20.03.2002, № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій гарантій, рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002).

У ч. 2 ст. 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п. 4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007).

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації (абз. 5 п. 6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1 -21/2005).

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Про незаконність рішень посадових осіб органів Пенсійного фонду України щодо відмови у реалізації позивачам з числа колишніх працівників органів внутрішніх справ права на обчислення пільгової вислуги років, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 р. № 393 вказується у правовій позиції Вищого адміністративного Суду України щодо зарахування позивачам до вислуги років на пільгових умовах часу проходження служби, викладеній в ухвалах № К/800/25413/14 (№802/4025/13-а) від 12.06.2014 та № К/800/10030/13 (№ 2а/2470/2403/12) від 03.03.2015 року.

Водночас, у рішеннях від 09.11.1999 р. по справі «Шпачек проти Чеської Республіки», від 05.01.2000 р. по справі «Беєлер проти Італії», від 07.07.2011 р. по справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції та вимагає, перш за все, щоб заходи мали підстави в національному законодавстві, і відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні.

Як зазначено в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії.

Згідно статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У зв'язку з викладеним, суд вважає рішення про відмову у призначенні пенсії позивачці є протиправним, а заперечення відповідача проти позову суд вважає необґрунтованими.

У зв'язку з викладеним позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.139 КАС України з відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області за рахунок його бюджетних асигнувань слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у вигляді судового збору сплаченого за подання даного позову, у розмірі 640 гривень.

Керуючись ст. ст. 12, 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ст.ст.2,6-9, 139, ч.3 ст.241, ст.ст.242-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправним, скасування рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати противоправним та скасувати рішення від 22.11.2017 № 18 суб'єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, відповідно до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з 11.08.2017, у розмірі, передбаченому ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», а саме 70 процентів відповідних сум грошового забезпечення.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області () за рахунок його бюджетних асигнувать на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 640 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Старобільський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.О. Озеров