Справа № 819/17/18
Суддя: Баранюк Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2018-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/17/18

10 квітня 2018 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

судді Баранюка А.З.

за участю:

секретаря судового засідання Кухар О.Л.

представника позивача: ОСОБА_1;

представника відповідача: Ковальової К.В.;

представника третьої особи - Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області: ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, треті особи: Великобережецька сільська рада Кременецького району Тернопільської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області щодо відмови у наданні ОСОБА_4 дозволу на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі - позивач, ОСОБА_4) звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській (надалі - відповідач) області про визнання протиправними дій Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області стосовно відмови у наданні їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності, що знаходиться на території Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області, орієнтованою площею 2,000 га з підстав, викладених у листі №Г-6187/0-2462/6-17 від 18.07.2017 року та зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області розглянути подану ОСОБА_4 15.06.2017 року заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності, що знаходиться на території Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області, орієнтованою площею 2,000 га у порядку і у спосіб, передбачені статтею 118 Земельного кодексу України.

Ухвалою суду від 04 січня 2018 року відкрито провадження у адміністративній справі №819/17/18 за правилами загального позовного провадження.

20 лютого 2018 року ухвалою суду в судовому засіданні залучені до участі у справі треті особи: Великобережецька сільська рада Кременецького району Тернопільської області та ОСОБА_5.

Ухвалою суду від 27 лютого 2018 року розгляд справи відкладено у зв'язку із клопотанням представника відповідача.

Ухвалою суду від 05 березня 2018 року розгляд справи відкладено до 22 березня 2018 року у зв'язку із дорученням до матеріалів справи додаткових доказів.

Ухвалою суду від 22 березня 2018 року в судовому засіданні залучено до участі у справі, як третю особу ОСОБА_6, розгляд справи відкладено на 10 квітня 2018 року.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Пояснив, що відповідачем з необґрунтованих та непередбачених законом підстав відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Велибережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області з тих підстав, що дана земельна ділянка згідно до рішення сільської ради №114 від 07.03.2001 року роздана працівникам соціальної сфери.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила у повному обсязі, просила відмовити в їх задоволенні. Пояснила, що за результатами поданих документів, в тому числі графічних матеріалів, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, листів від відділу Держгеокадастру у Кременецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 10.02.2014 року №22-1910-99.61-264/2-17 та від 20.06.2017 року №142/409-17-0.29, листа Великобережецької сільської ради Кременецького району від 12.07.2017 року №02-13/697 відповідачем виявлено, що земельний масив, у якому позивач бажає отримати земельну ділянку у власність, перебуває у користуванні третіх осіб - працівників соціальної сфери села, а тому ними поінформовано ОСОБА_4 про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою та зазначено підстави відмови. Вказала, що чинним законодавством визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. З огляду на зазначене, обов'язок встановлення обставин щодо перебування земельної ділянки у власності чи користуванні інших громадян або юридичних осіб при розгляді клопотання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою з метою забезпечення можливості реалізації норм Земельного кодексу України покладено на Головне управління, як розпорядника земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Тернопільської області, а тому відповідач вжив передбачених законодавством заходів для з'ясування можливості надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та прийняло правомірне рішення про відмову ОСОБА_4 в наданні такого дозволу. Відтак, оскаржувана відмова є такою, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Представник третьої особи - Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області в судовому засіданні пояснила, що масив де позивач має намір отримати земельну ділянку, розділений та перебуває у користуванні працівників соціальної сфери села згідно рішення сесії сільської ради №114 від 07.03.2001 року та згідно форми 6-зем дана земельна ділянка віднесена до особистих підсобних господарств громадян.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не прибув, причин неприбуття суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду письмові пояснення. У попередніх судових засіданням представник третьої особи вказав, що земельна ділянка, яку бажає отримати позивач, знаходиться в масиві, який було розділено між працівниками соціальної сфери села, до яких належить і ОСОБА_5, згідно рішення сесії Великобережецької сільської ради №114 від 07 березня 2001 року. Дане рішення не скасоване та є чинним на момент розгляду даної справи. Оскільки ОСОБА_5 понад 15 років користується даною земельною ділянкою в межах розподіленого масиву та має переважне право щодо оформлення права власності на дану земельну ділянку, він звернувся з відповідним клопотанням до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області. Таким чином, як мінімум дві особи претендує на спірну земельну ділянку, однак позивачем не доведено втрати права користування відповідною ділянкою особами, яким надано таке право. Відтак вважає, що оскаржувана відмова є правомірною.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання також не прибула, проте подала до суду пояснення, в яких просить розгляд даної справи проводити без її участі. В даних поясненнях вказала, що процедура приватизації передбачена чинним законодавством можлива виключно із земель резервного фонду, а не із земель які надані в установленому законом порядку в користуванням іншим особам на підставі чинного рішення місцевої ради, та які обробляються конкретними особами. Відтак, позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими.

Згідно ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, розглянувши матеріали справи, дослідивши подані суду письмові докази, встановив наступні факти.

Судом встановлено, що 09 лютого 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 1,8 га, яка розташована на території Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області, безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності (а.с. 9).

До даної заяви позивачкою додано копію паспорта, копію картки фізичної особи платника податків, ситуаційну схему розміщення земельної ділянки та довідку з державної статистичної звітності (форми №6-зем).

Листом №Г-1144/0-341/6-17 від 13.03.2017 року «Щодо розгляду клопотання про прийняття наказу» Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області позивача повідомлено про те, що за інформацією з ДЗК наданою відділом Держгеокадастру у Кременецькому районі від 10.02.2017 року №22-1910-99.61-264/2-17 масив, в якому знаходиться зазначена в клопотанні ділянка, належить до особистих селянських господарств, тобто знаходяться в користуванні громадян за раніше наданим рішенням, крім того, згідно листа Великобережецької сільської ради від 17.02.2017 року №02-13/145 вказаний масив розданий працівникам соціальної сфери згідно рішення сесії сільської ради №114 від 07.03.2011 (а.с. 15) року, в зв'язку із чим відмовлено у задоволенні клопотання (а.с. 11).

15 червня 2017 року ОСОБА_4 повторно звернулася з аналогічною заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою (а.с. 12).

Листом №Г-6187/0-2462/6-17 від 18.07.2017 року «Щодо розгляду клопотання про прийняття наказу» Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області відмовило позивачці із аналогічних підстав (а.с. 13).

Не погодившись із даною відмовою, позивач звернулася до суду із відповідним позовом.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.14 Конституції України та ст.373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 3 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Так, частинами 1, 2, пункту «а» частини 3 статті 22 Земельного кодексу України визначено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з частинами 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Пунктом в ч.3 ст.116 Земельного кодексу України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2.0 гектара.

Частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

У спірних правовідносинах, з огляду на Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року №15 та Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №333 від 29.09.2016 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 року за №1391/29521, територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане є Головне управління Держгеокадастру в області.

Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством (пп.13 п.4 Положення).

Відтак, до повноважень відповідача, як територіального органу Держгеокадастру, належить розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення на території Тернопільської області, у тому числі передача таких земельних ділянок безоплатно у власність громадянам у порядку, передбаченому статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частин 6, 7 статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказана норма кореспондується із положеннями ч.3 ст.123 Земельного кодексу України.

При вирішенні спірних правовідносин, суд бере до уваги те, що рішенням Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 07 березня 2001 року №114 «Про надання у користування земельних ділянок працівникам соціальної сфери села та пенсіонерам з їх числа» вирішено розділити земельну ділянку площею 14,68 га між працівниками соціальної сфери села та пенсіонерами з їх числа відповідно з додатком №1.

На час розгляду даної справи додаток №1 зазначеного рішення у сільській раді відсутній, тобто відсутня можливість встановити коло осіб, яких це рішення стосувалося.

В судовому засіданні представник Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області пояснила, що додаток до рішення сільської ради від 07 березня 2001 року №114, у якому містився список громадян, яким надавалися у користування земельні ділянки, втрачений, жодних дій по його відновленню сільською радою не вчинялося.

Відповідно до ч. 5 ст. 7 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року (чинного на час прийняття рішення) у постійне користування земля надавалася Радами народних депутатів із земель, що перебували у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Статтею 22 цього Кодексу передбачалося, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, заборонялося.

Відповідно до ст. 23 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Таким чином обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку.

З листа Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 16.06.2017 року № 02-12/591 слідує, що до використання земельних ділянок працівники соціальної сфери села приступили частково, а на даний час не використовують зовсім (а.с. 14).

З пояснень представників сторін судом встановлено, що меж земельних ділянок, наданих мешканцям села відповідно до рішення сільської ради від 07 березня 2001 року №114, не встановлювалося, державні акти на право користування земельними ділянками, особами, що були вказані у додатку до рішення не отримувалося, право користування не реєструвалося, плата за землю не вносилась.

Крім того, в судовому засіданні представник позивача пояснив, що згаданий земельний масив обробляється хаотично, частково земля не обробляється, частково обробляється фермерським господарством без жодних законних підстав за усною домовленістю із деякими особами, що були зазначені у додатку до рішення сільської ради від 07 березня 2001 року №114.

З наведеного слідує, що рішення Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області від 07 березня 2001 року №114 не було виконано громадянами, яких воно стосувалося, а право постійного користування земельними ділянками у цих громадян не виникло.

Суд також бере до уваги те, що лише 26 березня 2018 року Великобережецька сільська рада Кременецького району Тернопільської області, у зв'язку із судовим розглядом справи, повідомила окремих працівників соціальної сфери села про можливість реалізації ними прав на земельні ділянки (а.с 113-115).

З наведеного суд приходить до висновку, що у Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області не було підстав відносити земельну ділянку площею 14,68 г до особистих підсобних господарств громадян, та, відповідно, повідомляти про це відповідача (а.с. 30).

В судовому засіданні представник відповідача також повідомила, що на час розгляду справи щонайменше десять мешканців села з числа працівників соціальної сфери села звернулося до відповідача з метою отримання дозволів на складання проектів землеустроїв щодо отримання у власність земельних ділянок із вказаного земельного масиву.

Суд звертає увагу на правову позицію наведену у постанові Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року у справі № 21-358а13 про те, що системний аналіз норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 30.07.2015р. у справі №822/1129/14 зазначено, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою не свідчить про надання земельної ділянки в користування, оскільки в подальшому проект землеустрою підлягає затвердженню. Тільки після вказаної процедури земельна ділянка буде надана в користування.

Земельний кодекс України не встановлює жодних обмежень щодо надання дозволів на складання проектів землеустрою, крім випадків визначених положенням п.7 ст.118 Земельного кодексу України (невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку).

В листі Державного агентства земельних ресурсів України від 14.10.2013 р. N 22-28-0.17-17842/2-13 зазначено, що підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, наявність рішень (розпорядження) про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності не є підставою для відмови іншій особі, у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування.

Суд також враховує те, що Великобережецька сільська рада Кременецького району Тернопільської області погодила надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо надання земельної ділянки у власність ОСОБА_4 із згаданого земельного масиву (а.с. 14).

Враховуючи те, що підставою для відмови позивачу в наданні дозволу на складання проекту землеустрою став лист Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області про те, що землі площею 14,68 га віднесено до особистих підсобних господарств громадян, що було зроблено безпідставно, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є повторний розгляд його заяви відповідачем.

Відтак, при повторному розгляді заяви позивача та прийнятті в подальшому рішення, відповідач не вправі відмовляти позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з тих самих підстав, та повинен вирішити заяву позивача, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цій справі.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_4 від 15.06.2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності, що знаходяться на території Великобережецької сільської ради Кременецького району Тернопільської області, орієнтовною площею 2,000 га.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 квітня 2018 року.

Головуючий суддя Баранюк А.З.

копія вірна

Суддя Баранюк А.З.