Справа № 750/13737/17
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2018-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Рахманкулова І.П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Епель О.В.,
суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,
за участю секретаря Лісник Т.В.,
розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 січня 2018 року у справі:
за позовом ОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України
в Чернігівській області
про визнання бездіяльності протиправною
та зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі відповідач) про:
- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не поновлення позивачу виплати пенсії за вислугу років;
- зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії за вислугою років з 07.10.2009 р. з нарахуванням компенсації втрати частини доходів та із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, інваліду ІІ групи на визначений ним банківський рахунок.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 січня 2018 року адміністративний позов у частині позовних вимог за період з 07.10.2009 р. по 11.06.2017 р. було залишено без розгляду через порушення строків звернення до суду.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 січня 2018 року адміністративний позов в іншій частині позовних вимог задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати позивачу пенсії та зобов`язано відповідача поновити позивачу виплату пенсії за віком з 12.06.2017 р.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги.
Позивач у своїй апеляційній скарзі просить змінити рішення суду першої інстанції і зобов`язати відповідача перерахувати розмір його пенсії та поновити її виплату з 07.10.2009 р. з нарахуванням компенсації втрати частини доходів та із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, інваліду ІІ групи на визначений ним банківський рахунок.
Апеляційна скарга позивача обґрунтована тим, що він не отримував пенсію з 2009 року з вини відповідача, а тому належні йому пенсійні виплати не підлягають обмеженню будь-яким строком давності та підлягають виплаті з нарахуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, інваліду ІІ групи на визначений ним банківський рахунок.
Відповідач у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що пенсія позивачу призначалась Чернігівським ОВК у 1996 році, що органи ПФУ здійснюють функції з призначення та виплати пенсій лише з 01.01.2007 р., що позивач виїхав на ПМЖ до Ізраїлю у 1999 році і рішення про припинення виплати йому пенсії приймалося не ГУ ПФУ в Чернігівській області, а комісаріатом.
З цих та інших підстав апелянти вважають, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права.
У судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ст. 310 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у 1996 році позивачу було призначено пенсію військовослужбовця за вислугу років та видано пенсійне посвідчення від 14.02.1985 р. № НОМЕР_1 .
У 1999 році позивач виїхав на ПМЖ до Ізраїлю, у зв`язку з чим йому було припинено виплату пенсії.
13.11.2017 р. позивач через свого представника за довіреністю звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати призначеної йому пенсії та здійснення її перерахунку з 07.10.2009 р.
Листом від 04.12.2017 р. № 3989/03/А12 відповідач повідомив позивача через його представника про відсутність правових підстав для поновлення позивачу виплати його пенсії через відсутність міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення поновлення виплати його пенсії, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Колегія суддів встановила, що задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України за кордон на постійне місце проживання не може бути підставою для позбавлення його права на соціальний захист, встановлений ст. 46 Конституції України.
Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вони є передчасними, оскільки на стадії виниклих правовідносин відповідачем не було здійснено перерахунку пенсії позивача та, відповідно, не визначено їх складових і розміру, а також з того, що позивачем до органу ПФУ через його представника було подано лише заяву про поновлення раніше призначеної пенсії без надання документів, підтверджуючих його статус як дитини війни та інваліда ІІ групи.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV), «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон № 1788-XII), «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-XII (далі Закон № 2262-ХІІ), «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон № 1382-IV), «Про громадянство України» (далі Закон № 2235-III), Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою Правління ПФУ від 25.11.2005 р. № 22-1 (далі Порядок № 22-1).
Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі ст. 1 Закону № 1788-XII, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Згідно зі ст. 62 Закону № 2262-ХІІ пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.
Пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачується в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».
У ст. 51 Закону № 1058-IV визначено, що в разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
У рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 Конституційним Судом України було встановлено, що громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання до інших держав, мають рівні права з іншими громадянами України на пенсійне забезпечення. Право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Згідно зі ст. 2 Закону № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тобто, кожен громадянин України має право на вибір місця свого проживання із збереженням всіх конституційних прав.
Відповідно до ст. 5 Закону № 2235-III документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.
У ст. 44 Закону № 1058-IV визначено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.
Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
У п.п. 1.1 Порядку № 22-1 передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Згідно з п. 1.7 даного Порядку днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.
Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.
У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.
Пунктом 2.1 Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж; 3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року; 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5) документи, які засвідчують особливий статус особи.
Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав і, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія в Україні чи за її межами.
При цьому, заява про поновлення виплати пенсії може бути подана особою через її законного представника.
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 р. по справі № 127/20588/17, та та відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають безальтернативному врахуванню судами.
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р. та у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, викладена правова позиція, відповідно до якої позбавлення громадянина, який виїхав на постійне місце проживання за кордон права на пенсійне забезпечення в Україні, де він набув відповідний стаж і сплачував страхові внески, та/або обмеження такого права є порушенням принципу недискримінації, визначеного у ст. 14 Конвенції, та порушенням права особи мирно володіти своїм майном, визначеним у Протоколі першому до Конвенції.
Виходячи з викладеного, колегія суддів звертає увагу на те, що з 1996 року позивач перебував на пенсійному обліку та отримував пенсію за вислугу років на підставі Закону № 2262-ХІІ, а в наступному у 1999 році виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв`язку з чим виплата пенсії йому була припинена.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували вчинення ним як органом пенсійного забезпечення дій, спрямованих на відновлення порушеного права позивача на отримання пенсійних виплат.
Таким чином, дослідивши обставини справи, оцінивши відповідні докази та проаналізувавши вищенаведені правові норми, висновки Конституційного Суду України та Верховного Суду, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність стосовно не здійснення поновлення позивачу його пенсії, що обумовлює наявність достатніх та необхідних правових підстав для відновлення його порушеного права на пенсійне забезпечення шляхом зобов`язання відповідача поновити позивачу виплату його пенсії з 12.06.2017 р.
Доводи апелянта-відповідача про те, що пенсія позивачу призначалась Чернігівським ОВК у 1996 році, що органи ПФУ здійснюють функції з призначення та виплати пенсій лише з 01.01.2007 р., що позивач виїхав на ПМЖ до Ізраїлю у 1999 році і рішення про припинення виплати йому пенсії приймалося не ГУ ПФУ в Чернігівській області, а комісаріатом, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки такі обставини, зокрема передання функцій зі здійснення пенсійного забезпечення органам ПФУ, не можуть бути підставою для порушення конституційного права позивача на отримання пенсії та не виправдовує протиправності бездіяльності ГУ ПФУ в Чернігівській області щодо не вжиття заходів для поновлення позивачу її виплати.
Перевіряючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, в частині щодо відмови у задоволенні решти позову, судова колегія зазначає, що, як було правильно встановлено судом першої інстанції, на теперішній час за виниклих між сторонами правовідносин позовні вимоги з приводу перерахунку розміру пенсії позивача та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів та із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, інваліду ІІ групи, є передчасними, оскільки відповідачем не вирішувалося питання щодо здійснення перерахунку пенсії позивача, а отже, й не було реалізовано його дискреційних повноважень з цього приводу.
Водночас, у відповідності до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Доводи апелянта-позивача про те, що його пенсія підлягає виплаті з нарахуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, інваліду ІІ групи, колегія суддів на теперішній час вважає не обґрунтованими з підстав, зазначених вище.
Посилання апелянта-позивача на те, що він не отримував пенсію з 2009 року з вини відповідача, а тому належні йому пенсійні виплати не підлягають обмеженню будь-яким строком давності, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки таке питання вже було предметом судового розгляду та вирішено рішенням суду, яке набрало законної сили, а саме ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 січня 2018 року, постановленою у цій справі та залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2018 року.
При цьому, у рішеннях від 28 листопада 1999 року по справі «Брумареску проти Румунії» та від 24 липня 2003 року по справі «Рябих проти Росії» Європейським судом з прав людини зазначено, що одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.
З огляду на викладене, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційних скарг, відповідно до ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області підлягають залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 січня 2018 року без змін.
Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені сторонами у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 139, 229, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 січня 2018 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Рішення виготовлено 11 квітня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: