Справа № 826/5856/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2018-03-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 березня 2018 року № 826/5856/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., при секретарі Павлючик Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - позивач, ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат») до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач/Департамент), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 13.02.2017 року №33829428 про відмову в державній реєстрації права власності на нерухоме майно за адресою: вул. Чорновола В'ячеслава, буд. 14, кв. № 66, м. Київ;

- зобов'язати державного реєстратора прав нерухомого майна Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вчинити дії щодо реєстрації права власності нерухомого майна за адресою: вул. Чорновола В'ячеслава, буд. 14, кв. № 66 м. Київ;

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 13.02.2017 року №33832506 про відмову в державній реєстрації права власності на нерухоме майно за адресою: вул. Чорновола В'ячеслава, буд. 14, кв. № 67, м. Київ;

- зобов'язати державного реєстратора прав нерухомого майна Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вчинити дії щодо реєстрації права власності нерухомого майна за адресою вул. Чорновола В'ячеслава, буд. 14, кв. № 67 м. Київ.

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 13.02.2017 року №33828698 про відмову в державній реєстрації права власності на нерухоме майно за адресою: вул. Чорновола В'ячеслава, буд. 14, кв. 68, м. Київ;

- зобов'язати державного реєстратора прав нерухомого майна Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вчинити дії щодо реєстрації права власності нерухомого майна за адресою вул. Чорновола В'ячеслава, буд. 14, кв. № 68 м. Київ.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не погоджується та вважає протиправними рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), якими позивачу було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартири за адресою: м. Київ, вул. В. Чорновола, буд. 14, кв. 66, 67, 68. Згідно з пп. 4 п. 4 Статуту Підприємства визначено, що джерелом формування майна є придбання від інших суб'єктів господарювання, організацій і громадян у встановленому чинним законодавством порядку. Так, оскільки згідно договору доручення №18/02 від 15.09.1993 року та актів прийому-передачі позивачу було передано у власність нерухоме майно у вигляді квартир за адресою: м. Київ, вул. В. Чорновола, буд. 14, кв. 66, 67, 68, відтак, вважає, що останній набуває права власності на майно.

В судовому засіданні від 14.09.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав правомірності прийняття оскаржуваного рішення. Пояснив, що в результаті розгляду документів, поданих позивачем для державної реєстрації, встановлено, що позивач є балансоутримувачем нерухомого майна, а суб'єктом управління, який здійснює управління майном є Міністерство енергетики та вугільної промисловості України. Крім цього, встановлено невідповідність загальної та житлової площі, зазначеної в актах прийому-передачі нерухомого майна та зазначеної в технічних паспортах, поданих для державної реєстрації.

27.10.2017 року на адресу суду надійшли письмові пояснення позивача, в яких останній зазначає, що згідно з Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 1998 року №306-р та на підставі наказу від 22.06.1998 року №195 позивач став підпорядкований Міністерству енергетики та вугільної промисловості України, проте, на його думку, у разі передачі Підприємства до сфери управління іншому органу управління, Підприємство зберігає право господарського відання на закріплене за ним майно, у зв'язку з чим, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України не може виступати суб'єктом державної реєстрації прав та їх обтяжень на вищевказані квартири.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, встановив.

Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» засноване на державній власності відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР від 24.07.1951 року №2659-1287 «Про розвиток видобування фосфорних руд на Першотравневому та Жовторічанському родовищах у Кривому Розі та про організацію на базі цих родовищ Комбінату №9 Другого головного управління при Раді Міністрів СРСР» та наказу Другого головного управління при Раді Міністрів СРСР від 01.08.1951 року №3 «Про створення Комбінату №9» і підпорядковане Міністерству енергетики та вугільної промисловості України.

Між Підприємством «Восточный горнообогатительный комбинат» (далі - «Доверитель») та МП «Гелиокомтранс» (далі - «Поверенный) заключили «Договор поручение на выполнение функций зазказчика в долевом строительстве» від 05.09.1993 року №18/02. Пунктом 1 вказаного Договору зазначено «Доверитель поручает, а Поверенный берет на себя выполнение обязательства исполнить за счет Доверитеоя действия, связанные с сотрудничеством по долевому участию в строительстве гостиничного блока в составе жилого дома, состоящего из пяти квартир в г. Киеве по ул. Косиора, 14. Згідно п. 4 цього Договору «Поверенный обязан осуществить технический надзор за строительством, после окончания работ принять квартиры по Акту Доверителю»./

На підставі вищезазначеного Договору від 05.09.1993 року позивачу передано:

- відповідно до Акту від 09.08.1994 року №18/02-4 квартиру №66 загальною площею 54,8 кв.м.;

- відповідно до Акту від 09.08.1994 року №18/02-1 квартиру №67 загальною площею 87,29 кв.м.;

- відповідно до Акту від 09.08.1994 року №18/02-5 квартиру №68 загальною площею 38,3 кв.м.

07.02.2017 року позивач для здійснення державної реєстрації прав та їх обтяжень звернувся до відповідача із заявами щодо реєстрації за ним права власності на вищезазначені квартири, що підлягає реєстрації як державна форма власності.

Рішеннями державних реєстраторів прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 13.02.2017 року №№33832506, 33828698, 33829428 відмовлено у державній реєстрації права власності за ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», форма власності: державна, на квартири, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Вячеслава Чорновола, будинок 14, квартири №№ 66, 67, 68.

Підставою для відмови стали наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а саме - заявником подано Акти прийому-передачі від 09.08.2014 року №№18/02-4, 18/02-1, 28/02-5, які зареєстровані у Київському міському бюро технічної інвентаризації, відповідно до яких власником квартир є позивач, однак згідно поданого витягу з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо державного майна №10-15-25370 від 26.12.2016 року суб'єктом управління, який здійснює управління майном є Міністерство енергетики та вугільної промисловості України. Крім цього, встановлено розбіжності загальної та житлової площі об'єктів нерухомого майна, а саме:

Квартира №66: згідно Акту прийому-передачі №18/02-4 від 09.08.1994 року зазначено загальну площу - 54,8 кв.м, житлову площу - 28,8 кв.м, проте в технічному паспорті загальна площа - 55 кв.м, житлова площа - 29 кв.м;

Квартира №67: згідно Акту прийому-передачі №18/02-1 від 09.08.1994 року зазначено загальну площу - 28,29 кв.м, житлову площу - 53,6 кв.м, проте в технічному паспорті загальна площа - 84,9 кв.м, житлова площа - 53,3 кв.м;

Квартира №68: згідно Акту прийому-передачі №18/02-5 від 09.08.1994 року зазначено загальну площу - 38,3 кв.м, житлову площу - 17,9 кв.м, проте в технічному паспорті загальна площа - 36,7 кв.м, житлова площа - 17,8 кв.м.

Відтак, не погоджуючись з оскаржуваним рішенням позивач звернувся до суду.

Вирішуючи даний адміністративний спір суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952-ІV).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону №1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно пункту 1 частини першої статті 4 Закону №1952-ІV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону №1952-IV державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною другою статті 9 Закону №1952-ІV встановлено, що державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; 3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи; 4) веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна; 5) присвоює реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом; 8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; 8-1) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та оформлені в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо оформлених речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки; 9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

У ч. 2 ст. 18 Закону №1952 зазначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Кабінет Міністрів України постановою від 25.12.2015 року №1127 затвердив «Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Порядок №1127), який визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об'єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Як зазначено у п. 18 Порядку №1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації..

Відповідно до п. 23 Порядку №1127 державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

Підстави для відмови в державній реєстрації перелічені в статті 24 Закону № 1952-IV: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

Зміст зазначених правових норм вказує, що за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор може прийняти одне із рішень: про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або про відмову в державній реєстрації; у свою чергу рішення про відмову в державній реєстрації може прийматися лише за наявності підстав, передбачених статтею 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.05.1998 року №306-р на виконання Указу Президента України від 06.05.1997 року №388 «Про утворення Міністерства енергетики України» Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» передано до сфери управління Міненерго.

У п. 4.1. Статуту позивача зазначено, що майно позивача є державною власністю та закріплене за ним на праві господарського відання.

В матеріалах справи міститься лист Департаменту корпоративних та майнових відносин Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 09.11.2016 року за №12.1-вих/366-16, в якому повідомляє, що не заперечує проти державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за державою в особі Міненерговугілля на праві господарського відання ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на об'єкти державної власності, що обліковужться на балансі підприємства та внесені ним до автоматизованої системи «Юридичні особи», що ведеться Міністерством для формування Єдиного реєстру об'єктів державної власності, а саме - квартири №66, 67, 68 за адресою: м. Київ, вул. Чорновола, буд. 14.

Відтак суд приходить до висновку, що оскільки позивач є балансоутримувачем майна, а саме - квартири №66, 67, 68 за адресою: м. Київ, вул. Чорновола, буд. 14, на праві господарського відання, а суб'єктом управління цим майном - є Міненерговугілля, відтак, державні реєстратори діяли в межах своїх повноважень

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність своїх дій та рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та статтею 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ДП «Східний гірничо збагачувальний комбінат» задоволенню не підлягає.

Крім цього, беручи до уваги положення статті 139 КАС України відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 6, 9, 72, 73, 77, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити повністю у задоволенні адміністративного позову Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (, адреса: 52210, Дніпропетровська область, м. Жовті Води, вул. Горького, 2) до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (, адреса: 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України з урахуванням п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону №2147-VIII.

Повний текст складено та підписано 12.04.2018 року.

Суддя В.І. Келеберда