Справа № 154/3229/17
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2018-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 рокуЛьвів№ 876/2047/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А., Ільчишин Н.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області (головуючий суддя - Пікула Н.В.), ухвалене в порядку спрощеного провадження в м.Володимир-Волинський 29 січня 2018 року у справі №154/3229/17 за позовом ОСОБА_1 до Володимир-Волинського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

29.11.2017 ОСОБА_1 звернулась в суду з позовом до Володимир-Волинського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Волинської області (далі - Управління), просила визнати неправомірними дії відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати підвищення до пенсії відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з розрахунку 50 % мінімальної пенсії за віком; зобов'язати Управління здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.11.2017, з урахуванням виплачених сум і до настання обставин, з якими закон пов'язує зміну чи припинення таких виплат.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 січня 2018 року, ухваленому в порядку спрощеного провадження, позов задоволено частково: визнано протиправними дії Володимир-Волинського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Волинської області щодо невиплати ОСОБА_1, надбавки до пенсії як члену сім'ї політично репресованого, згодом реабілітованого і якого було примусово переселено в розмірі, передбаченому п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 25 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 листопада 2017 року з врахуванням виплачених сум; зобов'язано Володимир-Волинське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Волинської області проводити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 25% мінімальної пенсії з віком, встановленої частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 листопада 2017 року з врахуванням виплачених сум і до настання обставин, з якими Закон пов'язує зміну чи припинення таких виплат; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з пріоритетності застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» як нормативно-правового акту вищої юридичної сили, тоді як Постанова Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654, звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить вказаному закону. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати позивачу надбавки до пенсії як репресованій особі з розрахунку 25 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.11.2017 з врахуванням виплачених сум, а не з розрахунку 50 %, як просить позивач, так як позивач є реабілітованою особою на підставі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій України», як член сім'ї, яку було примусово переселено, а не як особа, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 січня 2018 року та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не вірно визначено статус позивача - як член сім'ї, яку було примусово переселено, та не враховано посвідчення реабілітованого та потерпілого від політичних репресій, яким визначено статус позивача. Вказує, що оскільки позивачу присвоєно статус реабілітованої та потерпілої від політичних репресій, то позивач має законне право на отримання надбавки до пенсії в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, відповідно до п. «г» ст.77 ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що згідно з архівною довідкою 22.10.1947 з с.Гута-Боровенська на спецпоселення виселена сім'я ОСОБА_3 при ньому дочка ОСОБА_4, а тому позивачу встановлено підвищення до пенсії як члену сім'ї реабілітованого.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1984 року перебуває на обліку в Володимир-Волинському об'єднаному Управлінні Пенсійного фонду України Волинської області та отримує пенсію за віком.

23.10.2017 ОСОБА_1 ОСОБА_5 обласною радою видано посвідчення реабілітованого та потерпілого від політичних репресій №80/17 (а.с.6).

25.10.2017 ОСОБА_1 звернулась в Управління із заявою про виплату надбавки до пенсії як реабілітованому та потерпілому від політичних репресій, просила призначити та виплачувати вказану надбавку до пенсії на підставі посвідчення ОСОБА_5 обласної ради та у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком (а.с.7).

Листом Управління від 08.11.2017 №251/Б-02 позивача повідомлено, що з 01.01.1992 їй встановлено підвищення до пенсії як члену сім'ї реабілітованого відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на підставі архівної довідки виконавчого комітету ОСОБА_5 обласної ради народних депутатів про те, що її реабілітовано. Розмір підвищення встановлено відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №654 від 16.07.2008, до пенсії підвищення проводиться в розмірі 43,52 грн. (а.с.9).

Вважаючи відмову Управління неправомірною, ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Відповідно до п.6 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 №962-XII, в редакції чинній на час звернення із позовом до суду, (далі - Закон №962-XII) реабілітованими особами слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Згідно з ст.3 Закону №962-XII реабілітації підлягають всі громадяни, заслані і вислані з постійного місця проживання та позбавлені майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім'ями.

Відповідно до п.4 Постанови Верховної ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» від 24.12.1993 №3812-XII застосування (піддання) репресій (стаття 1): - оголошення вироку, ухвали (постанови) судом першої інстанції або рішення (постанови) позасудовим органом про застосування кримінального покарання, відправлення у заслання та вислання без пред'явлення обвинувачення у конкретному злочині; - винесення судом або позасудовим органом рішення про необґрунтоване застосування примусових заходів медичного характеру; - винесення постанови про арешт та тримання під вартою в разі закриття справи на попередньому слідстві чи у судовому порядку; - прийняття рішення місцевими органами влади, службовими особами чи громадськими організаціями про застосування репресії в адміністративному порядку.

Згідно з п.7 Постанови Верховної ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» від 24.12.1993 №3812-XII направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення в адміністративному порядку (стаття 3) - застосування репресій на підставі рішень місцевих органів влади, адміністративних органів, посадових осіб чи громадських організацій з політичних мотивів до сімей осіб, репресованих за обвинуваченням у контрреволюційних злочинах; до осіб, визнаних соціально небезпечними у політичному відношенні, противниками колективізації; до обвинувачених у зв'язках з так званими «ворогами народу», у приналежності до політичних партій тощо.

Довідки про реабілітацію згідно із статтею 3 цього Закону видаються реабілітованим на їх вимогу органами внутрішніх справ за наявності у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на виселених осіб тощо), а за відсутності таких документів - районними комісіями по поновленню прав реабілітованих після встановлення ними факту виселення.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що законодавець до реабілітованих відносить як громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій, так і примусово переселених осіб. При цьому, підставою направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення могла бути як контрреволюційна/політична діяльність громадянина, так і родинні зв'язки з ним.

Як встановлено з долученої до матеріалів справи архівної довідки №13/73-В від 27.07.1992 на підставі постанови особливої наради Управління Міністерства державної безпеки Волинської області від 17.01.1948 (протокол №2а) із с.Гута Боровенська Камінь-Каширського району Волинської області ОСОБА_4 разом з сім'єю вислана в Кемеровську область строком на 10 років, враховуючи строк з 22.10.1947, з конфіскацією майна. На зміну постанови особливої наради від 17.12.1948 10 років заслання замінено висланням на спецпоселення. Виселення здійснено у зв'язку з тим, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, був учасником УПА (а.с.20).

Рішенням ОСОБА_5 обласної ради сьомого скликання від 10.03.2016 №3/27 затверджено взірець посвідчення для реабілітованих за статтею Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та потерпілих від політичних репресій, відповідно до рішення обласної ради від 30.05.2015 №363/116 «Про надання на території Волинської області статусу осіб, потерпілих від політичних репресій» та Положення про посвідчення, яким врегульовано правила видачі посвідчення реабілітованого та потерпілого від політичних репресій.

Згідно з Положенням про посвідчення реабілітованого і потерпілого від політичних репресій посвідчення є документом, що підтверджує статус реабілітованого за статтею 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та потерпілого від політичних репресій відповідно до рішення ОСОБА_5 обласної ради від 30.09.2015 №36/116 «Про надання на території Волинської області статусу осіб, потерпілих від політичних репресій», та рішенням ОСОБА_5 обласної ради від 10 березня 2016 року №3/27, на основі яких надаються відповідні пільги на території Волинської області.

Посвідчення надаються ОСОБА_5 обласною радою реабілітованим - відповідно до списків реабілітованих по 3 статті Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», які подаються в обласну раду департаментом соціального захисту населення облдержадміністрації, та потерпілим від політичних репресій - відповідно до Реєстрів потерпілих від політичних репресій, які подаються в обласну раду місцевими комісіями з питань поновлення прав реабілітованих.

До матеріалів справи долучено копію безтермінового посвідчення реабілітованого та потерпілого від політичних репресій, виданого ОСОБА_1 23.10.2017 №80/17, на яке скаржник покликається як на підставу отримання підвищення до пенсії в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком.

Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що вказане посвідчення підтверджує статус скаржника як реабілітованої особи за статтею 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», тоді як Рішенням ОСОБА_5 обласної ради від 30.09.2015 №36/116 «Про надання на території Волинської області статусу осіб, потерпілих від політичних репресій» статус осіб, потерпілих від політичних репресій надано громадянам, які: 1) перебували у віці до 18 років з батьками, один із яких чи обоє на той час відбували покарання в місцях позбавлення волі, в засланні, на виселенні чи спецпоселенні і згодом реабілітовані відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»; 2) залишились у віці до 18 років без опіки батьків, один із яких чи обоє були репресовані і згодом реабілітовані відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»; 3) народилися у батьків на спецпоселенні, один із яких чи обоє на той час відбували покарання у місцях позбавлення волі, в засланні, на виселенні чи спецпоселенні і згодом реабілітовані відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні»; 4) народилися у батьків на спецпоселенні, один із яких чи обоє на той час відбували покарання у місцях позбавлення волі, в засланні, на виселенні чи спецпоселенні і згодом не отримали реабілітації, відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», хоча й були внесені в списки виселених, проте не пройшли реєстрації як реабілітовані через те, що були малолітніми; 5) були політичними в'язнямита відбували покарання за свої переконання у 1950-60-х роках (т.зв. «шестидесятники»), на підставі довідок із місць відбування покарань; 6) були депортовані або насильно виселені на сьогочасну територію України з етнічних українських земель Холмщини, Надсяння, Підляшшя, Лемківщини, Кубані.

Враховуючи обставини справи та положення нормативно-правових актів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_1 не відноситься до категорії громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, оскільки не підтверджено наявність обставин, зазначених у п.4 Постанови Верховної ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» від 24.12.1993 №3812-XII та/чи передбачених Рішенням ОСОБА_5 обласної ради від 30.09.2015 №36/116 «Про надання на території Волинської області статусу осіб, потерпілих від політичних репресій», а належить до категорії громадян, висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім'ями, реабілітована по статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Таким чином, як член сім'ї громадянина, який необґрунтовано зазнав політичних репресій - ОСОБА_6 (учасника УПА), ОСОБА_1, яку було примусово переселено, має право на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною 1 статті 28 Закону №1058-IV відповідно до якої мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 №966-XIV прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком.

Згідно з ст.4 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

При цьому, положення ч.3 ст.28 Закону №1058-IV згідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, на переконання суду апеляційної інстанції, не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат пов'язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого крім передбаченого ч.1 цієї статті мінімального розміру пенсії за віком. Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Така правова позиція щодо застосування наведених норм права підтримана Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 24 березня та 16 вересня 2009 року (№№21-2112во08, 21-1293во09 відповідно), 17 лютого 2009 року (№21-2107во08).

Реалізуючи законодавчу політику у сфері соціальних гарантій належного рівня пенсійного забезпечення, підпунктом 2 пункту 4 Постанови Кабінет Міністрів України від 16.07.2008 року №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» установив, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

Водночас, відповідно до вимог статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Згідно з п.1, 6 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини та громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно з ч.3 ст.7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, підлягають застосуванню положення п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не норми Постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо протиправності відмови Управління провести перерахунок пенсії позивача з врахуванням факту політичних репресій щодо нього як особи, яка була реабілітована, та зобов'язання Управління підвищити призначену позивачу пенсію відповідно до п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на 25 процентів мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01.11.2017.

Відповідно до ст.46 Конституції України пенсія є одним із видів соціальних виплат, право на які громадянину гарантуються.

Виходячи із самого визначення поняття «пенсія», щомісячні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання виплати (чи її перерахунок). Кінцевий термін або строк, на який призначається такий вид забезпечення як пенсія не може встановлюватись, бо це суперечить самому визначенню та суті таким виплатам.

Аналогічна правова позиція щодо застосування строку виплати пенсії вже висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2013 року (№21-53а13).

Відтак, підвищення до пенсії позивачу відповідно до п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що нерозривно пов'язане з виплатою пенсії, не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право позивача на отримання такого підвищення, яке повинне виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку виплати підвищення до пенсії.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в межах спірних правовідносин належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов'язання відповідача провести нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, встановленої ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 листопада 2017 року (з врахуванням виплачених сум) до виникнення обставин, з якими закон пов'язує зміни чи припинення права на такі виплати.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 229, 241, 250, 308, 311, 316, 321, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 29 січня 2018 року у справі №154/3229/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 16.04.2018