Справа № 623/407/16-а
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2018-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 квітня 2018 року

Київ

справа №623/407/16-а

адміністративне провадження №К/9901/12402/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В., -

розглянув у письмовому провадженні справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2016 року (судді Бершов Г.Є., Катунов В.В., Ральченко І.М.) у справі № 623/407/16-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області (далі - управління ПФУ) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати дії управління ПФУ щодо невиплати пенсії з 01 червня 2015 року незаконними та зобов'язати відповідача відновити з 01 червня 2015 року виплату пенсії, призначеної відповідно до Закону України від 05 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1789-XII).

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області постановою від 11 березня 2016 року позовні вимоги задовольнив.

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 26 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасував в частині задоволення позовних вимог з 01 січня 2016 року; прийняв в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до управління ПФУ про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії - відмовив.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до управління ПФУ про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії за період з 01 червня 2015 року по 10 серпня 2015 року - залишив без розгляду.

В іншій частині постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 березня 2016 року залишив без змін.

Суди встановили, що позивач перебуває на обліку в управлінні ПФУ як одержувач пенсії за вислугою років відповідно до Закону № 1789-XII з 01 грудня 2004 року.

Позивач продовжує працювати на посаді прокурора.

Управління ПФУ з 01 квітня 2015 року відповідно до Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VІІІ) призупинило виплату пенсії позивачу.

Із листа управління ПФУ від 05 лютого 2016 року вбачається, що позивач звертався до відповідача з заявою від 27 січня 2016 року про поновлення виплати призначеної йому пенсії, але відповідач відмовив в її задоволенні.

Позивач не погодився із такими діями пенсійного органу та звернувся за захистом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що з 01 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII), у зв'язку з чим відпали передбачені частиною першою статті 47 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до вказаного Закону. З 1 червня 2015 року перешкод для виплати ОСОБА_1 вказаної пенсії немає.

Суд апеляційної інстанції частково погодився з таким висновком суду першої інстанції, зазначивши, що дійсно з 01 червня 2015 року перешкод для виплати позивачу вказаної пенсії немає. Однак Законом № 213-VІІІ внесено зміни до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV, відповідно до яких тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами від 10 грудня 2015 року № 889-VII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VII), від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», Законом № 1697-VII, від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що враховуючи положення статей 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України та дату звернення позивача до суду, позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 01 червня по 10 серпня 2015 року підлягають залишенню без розгляду. А тому виплата раніше призначеної пенсії підлягає поновленню з 11 серпня по 31 грудня 2015 року.

ОСОБА_1 не погодився із рішенням суду апеляційної інстанції і звернувся із касаційною скаргою про його скасування та залишення в силі рішення суду першої інстанції. Вказує на те, що цей суд відмовив йому у поновленні виплат пенсії з 1 січня 2016 року з посиланням на Закон № 213-VІІІ, яким не встановлені такі обмеження. Зазначає, що пенсія йому призначена довічно, тому її виплата не може бути припинена в жодному разі.

Управління ПФУ в запереченнях на касаційну скаргу просить скасувати постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 березня 2016 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2016 року, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Верховний Суд переглянув судові рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги, з'ясував повноту фактичних обставин, встановлених судами, та правильність застосування норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку про таке.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон № 213-VIIІ, яким внесено зміни до статті 47 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) та визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами від 17 листопада 1992 року № 2790-ХІІ «Про статус народного депутата України», від 10 грудня 2015 року № 889-VII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VII), від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» , від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до Закону № 1058-IV, не виплачуються.

Разом з тим, пунктом п'ятим Прикінцевих положень Закону № 213-VIIІ передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до вищезазначених законів.

Оскільки Закон № 213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону № 1697-VII.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що з 1 червня 2015 року особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом № 1697-VII, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону № 1058-IV.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2016 року у справі №333/6710/15-а.

Отже, як правильно указав суд апеляційної інстанції, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими в частині зобов'язання відповідача поновити їй виплату пенсії за віком починаючи з 01 червня 2015 року.

Разом з тим, відповідно до частин першої та другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17 рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Згідно зі статтею 100 КАС адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановлюється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що будь-які об'єктивні чи суб'єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідача, якщо позивач вважав, що діями чи бездіяльністю відповідача порушуються його права та законні інтереси. Пенсія є періодичним платежем, про зупинення його виплати позивач знав, а тому в разі незгоди, мав право звернутися до суду.

З огляду на викладене, з урахуванням часу звернення позивача з позовом до суду (11 лютого 2016 року), суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про залишення без розгляду позовних вимог за період з 01 червня по 10 серпня 2015 року, включно.

Вирішуючи питання про наявність у позивача права на отримання пенсії за віком починаючи з 01 січня 2016 року по дату подання позову (11 лютого 2016 року), суд апеляційної інстанції помилково указав, що Законом № 213-VIIІ внесено зміни до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV, відповідно до яких тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами № 889-VII, № 1697-VII, № 2453-VI, призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Такі зміни були внесені Законом України від 24 грудня 2015 року № 911 VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Відповідно до його положень з 01 січня 2016 року призначені пенсії не виплачуються у разі роботи осіб на посадах та на умовах, передбачених законами № 889-VII, № 1697-VII, № 2453-VI, натомість Закон № 213-VIIІ також передбачав припинення виплат пенсій особам, які працюють на посадах, що дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами № 2790-ХІІ, № 889 VII, № 1697-VII, № 2453-VI, тимчасово, але у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, тобто упродовж іншого відтинку часу.

З огляду на це, очевидним є те, що суд апеляційної інстанції зробив правильний правовий висновок у спірних відносинах, однак механічно послався на закон, який регулює подібні правові відносини, але в різних часових межах.

У справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини. Рішення суду апеляційної інстанції є правильним стосовно суті заявлених вимог, тільки містить помилкове посилання не на нормативний акт, що містить припис про тимчасове припинення виплати пенсії у 2016 році за період, починаючи з 1 січня 2016 року, а на подібний нормативний акт, який також тимчасово припиняв виплату пенсії, але за період, починаючи з 1 квітня 2015 року.

Відповідно до частини четвертої статті 351 КАС цю невідповідність можна виправити внесенням змін у мотивувальну частину оскарженої постанови суду апеляційної інстанції, згідно з якими визнати правильним посилання на положення Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до спірних правовідносин щодо виплати пенсії позивачу за період, починаючи з 1 січня 2016 року.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2016 року змінити. У мотивувальні частині цієї постанови внести зміни, згідно з якими вважати правильним посиланням на Закон України від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» у тих місцях постанови, в яких мовиться про тимчасове, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року не виплачування призначених пенсії/щомісячного довічного грошового утримання особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України«Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів».

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді : Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко