Справа № 753/1181/17
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2018-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 квітня 2018 року № 753/1181/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до третя особаВерховного Суду України Державна казначейська служба України
про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Дарницького районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Верховного Суду України, третя особа - Державна казначейська служба України, у якому просить:

- визнати неправомірною відмову Верховного Суду України у листі від 20 грудня 2016 року № 202-4570/0/8-16 про проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку;

- зобов'язати Верховний Суд України провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні у відставку ОСОБА_1 у відповідності до положень ч. 3 ст. 43 Закону України №2862-ХІІ від 15.12.1992 року з відповідними змінами від 24.02.1994 року, внесеними Законом № 4015-12, у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21.02.2017 відкрито провадження у справі №2-а/753/172/17 (справа №753/1181/17).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 29.03.2017 передано адміністративну справу №753/1181/17 на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Григоровичу П.О.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2017 адміністративну справу №753/1181/17 прийнято до провадження та призначено до судового розгляду на 23.05.2017.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 має право на вихідну допомогу, саме у розмірі - місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, оскільки станом на 20.06.2002 у нього виникло право на відставку, яке не було використане, оскільки чинним законодавством України позивачу не заборонено було працювати на посаді судді. Також пояснив, що перебування на посаді судді, як обраного уже безстроково та під час дії уже нового законодавства про судоустрій його не позбавлено гарантій, зокрема виходу у відставку, отримання щомісячного довічного грошового утримання та отримання вихідної допомоги у зв`язку із виходом у відставку, оскільки визначення часу реалізації такого права не обмежується у терміні та не може бути ніким обмежене. Тому, матеріальне то соціально-побутове забезпечення, в тому числі отримання вихідної допомоги у разі виходу у відставку є гарантією незалежності для суддів, а зміст та обсяг досягнутих суддями соціальних гарантій не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до законодавства. Вказав, що розмір вихідної допомоги при звільненні у відставку повинен бути нарахований з урахуванням положень ч.3 ст.43 Закону України «Про статус суддів» №2862-ХІІ від 15.12.1992 року у розмірі місячного заробітку за кожен повний рік роботи на посаді судді, а тому відмова Верховного Суду України щодо проведення нарахування та виплати вихідної допомоги є неправомірною та такою, що суперечить нормам чинного законодавства України.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначивши, що питання щодо звільнення позивача розглянуто Верховною Радою України та постановою від 22.09.2016 «Про звільнення суддів» звільнено з посади судді Заголодного В.В. у зв'язку із поданням заяви про відставку відповідно до пунктів 2, 3 та 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України. Станом на час прийняття рішення про звільнення судді Заголодного В.В. був чинним Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2753-VI, у якому відсутня норма, яка б передбачала виплату вихідної допомоги, а відтак у відповідача були відсутні правові підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні позивача з посади судді Верховного Суду України.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, причин неприбуття суду не повідомив, письмових пояснень не надав.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції до 15.12.2017, за відсутності необхідності заслуховувати свідків чи експертів, а рішення постановлене з урахуванням п. 10 частини першої Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку відповідно до пунктів 2, 3 та 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Відповідно до довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 20.10.2016 №252-3758/0/8, суддівська винагорода ОСОБА_1, яка враховується при призначенні (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, склала 35 815,00 грн., з яких оклад 18 850,00 грн., доплата за вислуги років - 15 080,00 грн., доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці - 1885,00 грн.

Згідно трудової книжки позивача, стаж судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці становить 34 роки.

15.12.2016 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Листом за №202-4570/0/8-16 від 20.12.2016 Верховний Суд України повідомив позивача, що право на вказану вихідну допомогу можливо було реалізувати до 01.01.2011. Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнено з посади судді Верховного Суду України, у зв'язку з поданням заяви про відставку постановою Верховної Ради України від 22.09.2016, то правові підстави для задоволення заяви - відсутні.

Позивач не погодившись із вказаною відмовою, звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України, в редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі, зокрема, подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Однак, у подальшому Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України», який набрав чинності 01.04.2014, було внесено зміни до згаданого Закону, а саме - виключено статтю 136 даного Закону, яка передбачала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою.

При цьому, суд зауважує, що рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону, Конституційним Судом України не приймалося.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача.

На момент прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1, з посади судді Верховного Суду України, у зв'язку з поданням заяви про відставку, не було визначено суб'єктивного права, як і не передбачено підстав, порядку реалізації, обов'язку відповідача щодо нарахування вихідної допомоги.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19.11.2013 №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим, парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Тож, суд не приймає до уваги доводи позивача із посиланням на рішення Конституційного Суду України щодо наявності підстав для виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги, оскільки така допомога не відноситься до конституційних гарантій незалежності судді.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено у рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Більш того, слід наголосити на тому, що за ст.22 Загальної декларації прав людини кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на реалізацію необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав в економічній, соціальній і культурній сферах за допомогою ресурсів кожної держави.

При цьому, згідно ч.1 ст. 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов'язується в індивідуальному порядку і в порядку міжнародної допомоги та співробітництва, зокрема, в економічній і технічній галузях, вжити в максимальних межах наявних ресурсів заходів для того, щоб забезпечити поступово повне здійснення визнаних у цьому Пакті прав усіма належними способами, включаючи, зокрема, вжиття законодавчих заходів.

Тобто, міжнародними договорами, які ратифіковані Україною, передбачено можливість встановлення розмірів соціального забезпечення населення у межах наявних ресурсів держави.

Крім того, право встановлювати тимчасові обмеження щодо виплати соціальної допомоги узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Великода проти України» та «Суханов та Ільченко проти України», яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинно переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційними переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс («золоту середину») до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. У той же час, ЄСПЛ зазначає, що зменшення розміру пенсії мабуть було зроблено державою через економічну політику і фінансові труднощі.

У рішенні Європейського Суду від 10.03.2011 у справі «Сук проти України», суд зазначає, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Таким чином, оскільки на день припинення повноважень позивача як судді частина 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» була виключена, а інші законодавчі акти виплати вихідної допомоги не передбачали.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Вищим адміністративним судом України, зокрема, у постановах від 01.12.2016 №826/22688/15, від 26.01.2017 №823/5424/15, від 28.02.2017 №821/427/16, від 23.03.2017 №809/4211/15.

Що стосується посилань позивача на те, що з 20.06.2002 у нього виникло право на відставку у часі дії Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2863-XII, суд зазначає наступне.

Той факт, що позивач набув право на відставку з 20.06.2002, не впливає на право щодо отримання допомоги, адже сам факт звільнення мав місце у вересні 2016 року.

З огляду на вищенаведене, суд зазначає, що на час звільнення позивача виплата вихідної допомоги не передбачалась чинним законодавством України, оскільки в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (22.09.2016), а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позовні вимоги, в даному випадку, не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя П.О. Григорович