Справа № 826/18742/16
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2018-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кобаля М.І., секретар судового засідання Харитонова Х.Б., за участі представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Сірика Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2017 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним рішення та скасування податкового повідомлення-рішення № від 08.04.2016, -

В С Т А Н О В И В :

29.11.2016р. ОСОБА_4 подала до суду позов до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 08.04.2016, яким їй визначено суму податкового зобов'язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб за 2016 р. у розмірі 215553грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, приватним підприємцем, платником єдиного податку, і своїй професійній діяльності використовує вказане нежитлове приміщення. Посилаючись на норми Податкового кодексу позивач вважає, що не зобов'язаний сплачувати земельний податок з фізичних осіб, оскільки право власності чи користування земельною ділянкою під нерухомістю за нею не зареєстровано.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2017 р. позовні вимоги задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві від № від 08.04.2016 року.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги зазначив, що враховуючи те, що позивач не є власником/користувачем земельної ділянки з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1, то нарахування йому податкового зобов'язання зі сплати податку за землю за використання земельної ділянки, яка знаходиться під цим приміщенням, є протиправним та суперечить вимогам пункту 297.1. статті 297 Податкового кодексу України.

Відповідач, не погодившись з постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2017 р., подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що відповідно до положень ст.ст. 269, 270 та 271 Податкового кодексу України позивачу нараховане податкове зобов'язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб за 2016р. у розмірі 215553грн., оскільки загальна площа земельної ділянки, на якій знаходиться нерухоме майно, що належить позивачу, складає 1784.31 кв.м.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги позивача, представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення зміні в мотивувальній частині, в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 17.01.2007р. є власником нежилої будівлі: білодеревний цех (літера М) площею 294.00к.в.м, білодеревний цех (літера Н) площею 721.4 кв.м. що знаходяться за дерсою АДРЕСА_1, загальна площа відчужених будівель складає 1015.40 кв.м, що складає 11/100 частини від майнового комплексу площею 9128.5 кв.м. (а.с.22).

З 22.01.2007р. позивач є фізичною особою-підприємцем, і з 14.05.2012р. платником єдиного податку 3 групи, що підтверджено відповідними свідоцтвами (а.с.23, 26).

08.04.2016 р. відповідачем, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пунктом 286.5 статті 286 Податкового кодексу України та відповідно до п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України було винесено податкове повідомлення - рішення №, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2016р. у сумі 215553,80 грн. (а.с.10).

Сума податкового зобов'язання відповідачем розрахована виходячи з розміру земельної ділянки 0,178431 га, що підтверджено відповідним розрахунком (а.с.11).

Вищенаведені обставини, встановлені судом першої інстанції, перевірені, знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, і не є спірними.

Частиною 1 ст.67 Конституції України визначено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 Земельного кодексу України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (ст.1 Податкового кодексу України). Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до п.п. 14.1.72 та п.п. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Згідно п.п. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Стаття 269 Податковго кодексу України встановлено, що платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Пунктом 269.2. ст.269 Податкового кодексу України передбачено, що особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Стаття 297 Податкового кодексу України передбачає особливості нарахування, сплати та подання звітності з окремих податків і зборів платниками єдиного податку.

Зокрема, відповідно до п.п.4 п. 297.1. вказаної статті платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є фізичною особою-підприємцем, платником єдиного податку третьої групи і для провадження господарської діяльності використовує нежилі приміщення: білодеревний цех (літера М) площею 294.00к.в.м, білодеревний цех (літера Н) площею 721.4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Вказане підтверджено відповідними доказами та технічним паспортом на зазначені нежилі приміщення.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми закону та встановлені обставини, колегія суддів вважає, що позивач в силу п.п.4 п.297.1 ст.297 Податкового кодексу України звільняється від нарахування, сплати та подання звітності з земельного податку, оскільки позивач є платником єдиного податку третьої групи і використовує в господарській діяльності нежилі приміщення, які розташовані на земельній ділянці в майновому комплексі.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач не є власником/користувачем земельної ділянки з нежитловими приміщеннями, проте, колегія судді вважає такий висновок помилковим, оскільки як було вже зазначено, позивач відповідно до п.п.4 п.297.1 ст.297 звільняється від сплати земельного податку.

Відповідно до частин 1-4 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Отже, застосовуючи положення ст.308 КАС України, суд дослідив додатково надані документи.

Згідно з частиною 2 статті 74 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 1 статті 77 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідачем не були надані докази того, що позивач не використовує нежиле приміщення чи земельну ділянку у господарській діяльності. Доводи апелянта, що позивачем нерухоме майно передано в найм не підтверджено належними та допустимими доказами.

Посилання сторін на судові рішення касаційних інстанцій, зокрема рішення Верховного Суду України від 07.07.2015р., від 24.11.2015р. чи на постанову Верховного Суду від 27.02.2018р., не заслуговують уваги, оскільки правові позиції висловлені у вказаних судових рішення стосуються інших правовідносин, а саме щодо нарахування та сплати земельного податку фізичними особами, які не є фізичними особами-підприємцями і не використовують земельну ділянку у господарській діяльності.

В силу ч.4 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованості позовних вимог з інших підстав, а саме внаслідок того, що позивач не є власником/користувачем земельної ділянки з нежитловими приміщеннями, а колегія суддів вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими внаслідок того, що позивач в силу п.п.4 п.297.1 ст.297 Податкового кодексу України звільняється від нарахування, сплати та подання звітності з земельного податку. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Доводи апелянта заслуговують уваги лише в частині невірності висновків суду першої інстанції, проте, протиправність податкового повідомлення-рішення № від 08.04.2016 щодо нарахування позивачу податкового зобов'язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб за 2016р. у розмірі 215553грн. підтверджено матеріалами справи, отже, таке рішення відповідача підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню, що і було зроблено судом першої інстанції при розгляді справи по суті.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, проте, постанова суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині.

Повний текст постанови виготовлено 16.04.2018р.

Керуючись статтями 308, 309, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2017 р. - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2017 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним рішення та скасування податкового повідомлення-рішення № від 08.04.2016 - змінити в мотивувальній частині.

В решті постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2017 р. - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

М.І. Кобаль