Справа № 826/15367/17
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2018-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кобаля М.І.,

Суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

при секретарі: Кривді В.І.

за участю:

представників позивача: Грищенко Д.С., Гіндрюка Т.С.,

представника відповідача: Вахрушевої Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа: Приватне акціонерне товариство «Технологічна аграрна компанія об'єднана» про визнання дій протиправними, скасування постанови та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» (далі по тексту - Позивач) звернулося до суду із адміністративним позовом до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Відповідач, Деснянське РВ ДВС міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві) в якому просило:

- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вахрушевої Р.М. щодо закінчення виконавчого провадження № 53333181 з примусового виконання виконавчого напису № 213 від 19.01.2015 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратенко М.І. щодо повернення від Приватного акціонерного товариства «Технологічна аграрна компанія об'єднана» (боржник) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» (стягувач) майна, а саме: транспортний засіб: автомобіль RENAULT DUSTER, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2013 року випуску, відповідно до постанови від 19.09.2017;

- скасувати постанову старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вахрушевої Р.М. від 19.09.2017 про закінчення виконавчого провадження № 53333181 з примусового виконання виконавчого напису № 213 від 19.01.2015 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратенко М.І. щодо повернення від Приватного акціонерного товариства «Технологічна аграрна компанія об'єднана» (боржник) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» (стягувач) майна, а саме: транспортний засіб: автомобіль RENAULT DUSTER, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2013 року випуску;

- зобов'язати Деснянський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві поновити виконавче провадження №53333181 з примусового виконання виконавчого напису № 213 від 19.01.2015 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратенко М.І. щодо повернення від Приватного акціонерного товариства «Технологічна аграрна компанія об'єднана» (боржник) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» (стягувач) майна, а саме: транспортний засіб: автомобіль RENAULT DUSTER, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2013 року випуску.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2018 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши представника позивача, що прибув у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем Деснянського РВ ДВС міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Годзь Є.І. за результатами розгляду заяви стягувача про примусове виконання виконавчого напису № 213, виданого 19.01.2015 приватним нотаріусом Кондратенком М.І., про повернення від ПАТ «Технологічна аграрна компанія об'єднана» на користь ТОВ «Райффайзен Лізинг Аваль» майна, яким є автомобіль RENAULT DUSTER, номер кузова/шасі НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2013 року випуску, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 03.02.2017 (ВП № 53333181).

19.09.2017 старшим державним виконавцем Деснянського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у місті Києві Вахрушевою Р.М. у межах виконавчого провадження №53333181 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, якою постановлено закінчити вказане виконавче провадження, згідно з п. 8 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: у зв'язку з тим, що Господарським судом Львівської області винесено постанову від 21.06.2017 у справі № 914/1721/15, згідно з якою ПАТ «Технологічна аграрна компанія об'єднана» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру (далі по тексту - оскаржувана постанова).

Не погоджуючись з вказаними діями та оскаржуваною постановою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні даного адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, доведено правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваної постанови, з урахуванням вимог чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (в редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, згідно з п. 8 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої п. 8 ч.1 цієї статті, разом з виконавчим документом надсилається до господарського суду, який прийняв постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури (ч. 5 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Правовими положеннями ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, постановою Господарського суду Львівської області від 21.06.2017 у справі №914/1721/15 ПАТ «Технологічна аграрна компанія об'єднана» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

У зв'язку з визнанням ПАТ «Технологічна аграрна компанія об'єднана», який є боржником у межах виконавчого провадження № 53333181, банкрутом, державним виконавцем на підставі п. 8 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження від 19.09.2017.

Як вбачається з п. 8 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», в зазначених правових нормах не містять обмежень в частині закінчення виконавчого провадження з урахуванням типу рішення, яке підлягає виконанню, тобто майнового чи немайнового характеру.

Крім того, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції посилання апелянта на положення ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна.

Таким чином, наведені законодавчі положення визначають лише порядок та строк дії мораторію на задоволення вимог кредиторів у разі порушенням провадження у справі про банкрутство.

Натомість, у межах спірних правовідносин ПАТ «Технологічна аграрна компанія об'єднана» вже визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру та визначено, що строк виконання всіх зобов'язань вказаного товариства, як банкрута, вважається таким, що настав.

Отже, висновок суду першої інстанції, що підстави для застосування у межах спірних правовідносин вказаних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» відсутні, є обґрунтованим та законним.

Тобто, законодавцем чітко визначено дії державного виконавця з дня надходження до нього виконавчого документа в межах правових положень Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, закінчення виконавчого провадження у разі визнання боржника банкрутом, за відсутністю при цьому у державного виконавця альтернативної поведінки.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що, в даному випадку, державний виконавець діяв у спосіб і в межах своїх повноважень, передбачених Конституцією України і Законом України «Про виконавче провадження», а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 329 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Суддя-доповідач: М.І. Кобаль

Судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова