Справа № 229/1353/18
Суддя: Петров Є. В.
Дата ухвалення: 2018-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер 229/1353/18
Номер провадження 2-а/229/41/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2018 р. Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого судді Петрова Є.В.

при секретарі Цукаревій К.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Дружківського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2, про примусове видворення за межі України, затримання іноземця з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України,

В С Т А Н О В И В:

13 квітня 2018 року Дружківський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області звернувся з позовом до суду, яким просить примусово видворити з України громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2.

Вимоги обґрунтовано тим, що громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув на територію України 07.10.2011 року через КПП "Козача Лопань" за паспортом громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 Р4220703 від 13.11.2010 р. строком дії до 13.11.2020 р. Термін його законного перебування на території України закінчився 05 січня 2012 року. До уповноважених органів із заявою щодо подовження терміну перебування в Україні не звертався, з того часу відповідач перебуває на території України без реєстрації і документів, що дають право на перебування або проживання на її території, від виїзду з України ухиляється, чим порушує вимоги статті 4,26,30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Підстави для подальшого законного перебування на території України відсутні.

24.11.2017 року при проведенні цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю виконання законодавства в міграційній сфері під умовною назвою «Мігрант» було виявлено факт незаконного перебування на території України громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2. Того ж дня у відношенні відповідача Дружківським МВ ГУ ДМС у Донецькій області було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МДО №052924 відповідно до ч.1 ст. 203 КУпАП, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МДО №052924 у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн. Зазначений штраф ОСОБА_2 сплатив, то б то він визнав в повному обсязі факт скоєння ним правопорушення та те, що він є нелегальним мігрантом.

На підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Дружківським міським відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області було винесено рішення №12 від 25.11.2017 року про примусове повернення до країни походження громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зобов'язано його самостійно залишити територію України у термін до 25.12.2017 року. Про це відповідачу було належним чином повідомлено та рішення вручене, про що свідчить його особистий підпис від 25.11.2017 року. У відповідності до ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та п.2 спільного наказу МВС України, АДПС України та СБУ від 23.04.2012 р. №353/271/150 "Про затвердження інструкції про примусове повернення і примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства" про це рішення невідкладно, протягом 24 годин було повідомлено Краматорську місцеву прокуратуру.

Перевіркою встановлено, що у відведений термін до 25.12.2017 року відповідач не виконав рішення Дружківського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області №12 від 25.11.2017 р. про примусове повернення до країни походження, від виїзду ухиляється.

Керуючись положеннями ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", ст. 288 КАС України, позивач просить суд прийняти рішення про примусове видворення відповідача з України.

17 квітня 2018 року до Дружківського міського суду Донецької області надійшов позов Дружківського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2, про затримання іноземця з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України. В зазначеному позові вони, посилаючись на ч.1 ст.289 КАС України, враховуючи наявність обгрунтованих підстав вважати, що відповідач громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2 ухилятиметься від виконання рішення про примусове видворення, просять суд прийняти рішення про його затримання з метою забезпечення видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на шість місяців.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 17 квітня 2018 року справи ЄУН 229/1409/18 (провадження № 2а/229/42/2018) за позовом Дружківського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2, про затримання іноземця з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, та справу ЄУН 229/1353/18 (провадження № 2а/229/41/2018) за раніше поданим позов Дружківського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2, про примусове видворення за межі України, об'єднано в одне провадження.

Представник позивача - ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, від послуг адвоката та перекладача відмовився. Пояснив, що притягався до адміністративної відповідальності згідно ч. 1 ст. 203 КУпАП, йому було повідомлено, що він зобов`язаний виїхати за межі України до 25.12.2017 року. Повідомив, що належним чином сплатив штраф у розмірі 510,00 грн. Він мав намір виїхати до встановленої дати, однак на пункті пропуску його не пропустив прикордонник, останній не взяв до уваги, що у паспорті ОСОБА_2 було проставлено штамп про рішення про примусове повернення до ОСОБА_4. Після цього, він мав намір оформити всі документи для проживання в Україні, однак у зв`язку з хворобою не вистачило часу. Звернув увагу суду, що він практично постійно перебуває на території України з 2002 року, має дружину та дітей. Повідомив, що раніш, до 2014 року звертався до органів міграційної служби в м. Дружківка для оформлення документів, однак йому не відомо, чому до цих пір його питання не вирішено.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 9, 244 КАС України прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно з паспортом громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 № Р4220703, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_3 ОСОБА_4, який відповідно до відмітки 07 жовтня 2011 року прибув на територію України. Згідно з відміткою у паспорті від 25 листопада 2017 року прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_2 та встановлено строк для виїзду 30 діб, тобто до 25 грудня 2017 року. Строк дії паспорту до 13.11.2020 року (а.с. 6-8).

Також встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що він законно прибув в Україну 07.10.2011 року через КПП "Козача Лопань" за запрошенням дружини ОСОБА_5, та мешкає за адресою реєстрації ОСОБА_5: АДРЕСА_1.

24 листопада 2017 року Дружківським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області відносно ОСОБА_2, складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДО №052924 за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Із пояснень ОСОБА_2 до протоколу про адміністративне правопорушення від 24.11.2017 року вибачається, що він визнає факт скоєння ним правопорушення пердбаченого ч.1 ст. 203 КпАП України (а.с.17).

Постановою Дружківського МВ ГУ ДМС України в Донецькій від 24.11.2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. (а.с.16).

Цього ж дня, накладений згідно постанови від 24.11.2017 року штраф ОСОБА_2 оплатив в повному обсязі (а.с.19).

Доказів оскарження цієї суду постанови не представлено.

Рішенням Дружківського міського відділу ГУ ДМС України в Донецькій області від 25 листопада 2017 року № 12 про примусове повернення до країни походження громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_2, вирішено примусово повернути відповідача до країни походження - ОСОБА_4 та зобов'язано його самостійно покинути територію України у термін до 25 грудня 2017 року. На вказаному рішенні наявний підпис ОСОБА_2 на підтвердження його ознайомлення з таким та зобов'язанням не пізніше 25.12.2017 року залишити територію України. У відповідності до ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та п. 2 спільного наказу МВС України, АДПС України та СБУ від 23.04.2012 р. № 353/271/150 «Про затвердження інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» про це рішення невідкладно, протягом 24 годин було повідомлено Краматорську місцеву прокуратуру (а.с.12-13, 14).

Докази, які б указували на оскарження зазначеного рішення відповідачем суду не представлено.

03.03.2018 року ОСОБА_2 у Дружківському МВ ГУ ДМС України в Донецькій області надав пояснення, про те, що своєчасно не виїхав з території України та не виконав рішення про примусове повернення у зв'язку із тяжким станом його здоров'я, а саме наявністю в нього онкологічного захворювання шийного відділу, зазначив, що з січня 2018 року проходить обстеження у лікарні №1 м.Краматорська на 14.03.2018 року йому призначено операцію, надати документи щодо проходження лікування в нього немає можливості (а.с.18 зв.б.)

Згідно довідки від 12.03.2018 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на обліку у КЛПУ "Городской онкологический диспансер г.Краматорска" не перебуває (а.с.10).

Згідно із довідкою ГУ ДМС України в Харківській області від 06 квітня 2018 року, громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт Р4220703 від 13.11.2010 р., до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався (а.с.20).

Доказів, які б указували на те, що ОСОБА_2 звертався до уповноваженого органу України за статусом біженців, або ж на право постійного проживання в Україна, або ж з інших підстав суду не надано.

Вирішуючи питання про примусове видворення відповідача з території України суд виходить з наступного.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному вїзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх вїзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI).

Згідно вимог ч. 3 ст. 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Відповідно до п. 26 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України з підстав та в порядку, що визначені ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 13 Закону України «Про імміграцію».

Примусове видворення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Статтею 30 Закону № 3773-VI визначено випадки, коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст. 26 вказаного Закону.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Враховуючи вищенаведені правові положення статей 26 і 30 Закону №3773-VI примусовому видворенню передують дві обставини, а саме: прийняття рішення про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття такого рішення.

У справі, де предметом розгляду є примусове видворення відповідача із території України, органом, на який покладено обов'язок контролю за дотримання указаного законодавства, винесено рішення про примусове повернення відповідачів до країни їх громадянства, строк добровільного виконання установлений до 09 веоесня 2017 року, про указане рішення відповідачів повідомлено в установленому порядку, однак таке добровільно не виконане, що вказує на ухилення відповідачів від виїзду з території України.

Разом з тим, частиною 8 статті 26 Закону № 3773-VI передбачено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Аналогічна норма також закріплена в п. 1.9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150.

З аналізу наведених норм права слід дійти висновку, що такі підлягають застосуванню, у разі, коли питання про повернення стосується особи, яка не досягла 18-річного віку та перебуває на території України без батьків.

Відповідно до ст. ст. 9, 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обовязки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, що дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20листопада 1989, Конвенція (Конвенцію ратифіковано постановою ВР № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (ст. 9 ); дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ЕТ8 N 192) (укр/рос) №ЕТ8Ш92, 15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом №166-У від 20.09.2006 (ст. 4 )

Вирішуючи питання про затримання указаної особи із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні суд виходить з наступного.

З матеріалів позову та доданого до нього матеріалів вбачається, що громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на даний час не має документа, що дає право на проживання в Україні, ухилився від виконання рішення про його примусове повернення, а також існує ризик його втечі.

У підпункті "f" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: «законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному вїзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції».

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі особливо стосовно іноземного громадянина шукача притулку таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п'ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року № 12-рп/2003).

Частиною 1 статті 289 КАС України визначено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобовязання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Частина 11 статті 289 КАС України передбачає, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

Під час вирішення справи по сутті, судом розяснено відповідачу право на внесення застави в установленому порядку, а також вирішення питання про взяття на поруки підприємства, установи чи організації.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 189 КАС України у разі визнання позову відповідачем повністю або частково суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову повністю або у відповідній частині вимог. Суд не приймає відмови від позову, визнання позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси.

З урахуванням наведеного, з огляду на відсутність у відповідача документів, що дають право на виїзд з України та його ухилення від виконання рішення про примусове повернення від 09 серпня 2017 року № 1, яким його зобовязано покинути територію України у термін до 09 вересня 2017 року, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, у сукупності з тим, що інші, менш жорсткі заходи (порука та застава) не можуть бути застосовані, враховуючи, що відповідачем позовні вимоги визнані у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону та не порушує чиї-небудь права, свободи або інтереси, суд дійшов висновку про наявність підстав для примусового видворення за межі території України громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2.

На підставі викладеного, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову в частині примусового видворення відповідача за межі території України, а затримання особи у порядку ст. 289 КАС України є заходом забезпечення належного виконання рішення про видворення, тому позов у частині затримання ОСОБА_2 також підлягає задоволенню.

Зважаючи на вимоги, заявлені позивачем в прохальній частині адміністративного кодексу та керуючись п. 3 ч. 2 ст. 371 КАС України, суд вбачає підстави звернути рішення до негайного виконання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 77, 241-243, 246, 250, 288, 289, 293, 295-297, 371 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративні позови Дружківського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2, про примусове видворення за межі України і затримання іноземця з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України - задовольнити.

Примусово видворити з території України громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Затримати громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, у порядку, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 289 КАС України, з поміщенням останнього до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк, який не може перевищувати шести місяців.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Дружківський міський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На час апеляційного оскарження іноземці або особи без громадянства, у яких відсутні документи, що дають право на виїзд з України, продовжують утримуватися у спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях органів (підрозділів) охорони державного кордону чи Служби безпеки України або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Є. В. Петров

Повний текст рішення складено 18 квітня 2018 року