Справа № 826/6914/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2018-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6914/17 Суддя першої інстанції: Федорчук А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Ініціатор+» на ухвалене у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом приватного акціонерного товариства «Ініціатор+» до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року приватне акціонерне товариство «Ініціатор+» (далі - Позивач, ПрАТ «Ініціатор+») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ДПІ у Голосіївському районі) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.12.2016 року №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки розмір орендної плати за землю не повинен бути менший законодавчо встановленого розміру, несвоєчасне внесення змін до відповідного договору оренди не може мати наслідком звільнення платника податку від обов'язку його сплати у розмірі, передбаченому ПК України.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування своїх вимог зазначає про залишення поза увагою судом того, що підставою для нарахування орендної плати є договір, а не Податковий кодекс України, ініціативою вносити зміни до договору оренди наділені його сторони, зокрема, Київська міська рада, а будь-які колізії правових норм у податковому законодавстві повинні трактуватися виключно на користь платника податку. Крім того, наголошує, що договір оренди землі є цивільно-правовим, а тому обов'язковим для виконання сторонами останнього, відтак, посилаючись на рішення Верховного Суду України від 11.06.2013 року у справі №21-443а12 та постанову Вищого адміністративного суду України від 14.08.2013 року у справі №К/800/21471/13, Апелянт вважає, суб'єкт владних повноважень не може здійснювати свої функції шляхом втручання у відносити сторін договору. Крім іншого, підкреслює, що зміна розміру орендної плати повинна відбуватися у порядку, передбаченому для договірних відносин.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2018 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.04.2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, зміст якого повністю відтворює описову та мотивувальну частини оскаржуваного рішення суду, ДПІ у Голосіївському районі просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що у листопаді 2016 року працівниками ДПІ у Голосіївському районі проведено камеральну перевірку ПрАТ «Ініціатор+» з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати орендної плати за період з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року.

У ході перевірки Відповідачем було встановлено, що між ПрАТ «Ініціатор+» та Київською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки від 14.03.2012 року з кадастровим №:76:064:0008, загальною площею 1132 кв. м, по вул. Саксаганського, 34 у м. Києві. У п. 4.2 згаданого договору встановлено річну орендну плату за земельну ділянку у розмірі 0,4% від її нормативно-грошової оцінки.

З'ясувавши, що згідно даних податкових декларацій з плати за землю від 04.02.2014 року №, від 17.02.2015 року № та від 27.07.2015 року № ПрАТ «Ініціатор+» сплачувало земельний податок у меншому ніж встановлений Податковим кодексом України розмірі, Відповідач прийшов до висновку про порушення Позивачем ст. 21 Закону України «Про оренду землі», пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 ПК України, у зв'язку з чим встановлено заниження податкового зобов'язання з орендної плати з юридичних осіб.

Висновки перевірки зафіксовані в акті від 28.11.2016 року №1368/26-50-15-03-17/24372433 (а.с. 11-15). Заперечення ПрАТ «Ініціатор+» від 05.12.2016 року №31 на вказаний акт перевірки (а.с. 16-19) були залишені ДПІ у Голосіївському районі без розгляду, про що Позивача повідомлено листом від 12.12.2016 року №17106/10/26-50-12-03-10 (а.с. 20).

На підставі викладених в акті перевірки відомостей Відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 08.12.2016 року №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з орендної плати з юридичних осіб на загальну суму 296 654,82 грн., у тому числі за основним платежем - 193 769,88 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 96 884,94 грн. (а.с. 9).

За результатами адміністративного оскарження рішенням ГУ ДФС у м. Києві від 20.02.2017 року №3660/10/26-15-10-02-16 (а.с. 26-28) було залишено без задоволення первинну скаргу ПрАТ «Ініціатор+» від 22.12.2016 року №32 (21-25), а рішенням ДФС України від 26.04.2017 року №8975/6/99-99-11-03-01-25 (а.с. 34-35) - повторну скаргу Позивача від 02.03.2017 року №7 (а.с. 29-33).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз ст. ст. 9, 14, 16, 21, 269, 288 ПК України, а також врахувавши правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 02.12.2014 року у справі №21-274а14 та від 21.04.2015 року у справі №21-131а15, прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки незалежно від внесення змін до договору оренди землі розмір орендної плати не може бути меншим від встановленого ПК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до пп. 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 ПК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 даного Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно п. 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, Податковий кодекс визначив обов'язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

За правилами пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Пунктом 288.1 ст. 288 ПК України визначено, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Відповідно до пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом.

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу з орендної плати за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Отже, із набранням чинності Податковим кодексом річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2 ст. 5 згаданого Кодексу, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 02.12.2014 року у справі №21-274а14 та від 14.03.2017 року у справі №21-2246а16. Крім того, дана правова позиція підтримана і Верховним Судом у постановах від 24.01.2018 року у справі № 817/206/15, від 27.02.2018 року у справі № 804/2163/16.

Відтак, попри те, що у договорі оренди земельної ділянки розмір орендної плати було визначено на рівні 0,4% нормативно-грошової оцінки, а зміни до даного договору не було внесені протягом періоду, який був предметом перевірки, за Позивачем зберігався законодавчо визначений обов'язок зі сплати орендної плати за землю у розмірі, що не може бути меншим ніж передбачений приписами пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 ПК України.

Посилання ж Апелянта на постанову Верховного Суду України від 11.06.2013 року у справі №21-443а12 у межах спірних правовідносин є, не переконання судової колегії, помилковим з огляду на те, що у подальшому судова практика змінилася, що, у свою чергу, відображено у вищевикладених судових рішеннях.

При цьому судова колегія, вважаючи обґрунтованими доводи Апелянта про цивільно-правову природу договору оренди земельної ділянки, вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Отже, встановлюючи певні законодавчі обмеження щодо мінімального та максимального розміру орендної плати за землю, законодавець, з урахуванням принципу пропорційності, підкреслює особливість такого об'єкту цивільних прав як земельна ділянка, його особливу цінність для держави та, у спірному випадку, для територіальної громади. Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що гарантована Цивільним кодексом України свобода договору не є абсолютною та може мати певні обмеження і застереження, зокрема, щодо його умов, змісту тощо. Таким чином, оскільки розмір орендної плати хоча і встановлюється у договорі, однак не може бути меншим, ніж передбачено вимогами ПК України, то неприведення такого договору у відповідність закону не може мати наслідком звільнення орендаря від обов'язку сплачувати оренду плату у межах установленого законом розміру.

Крім іншого, на переконання суду апеляційної інстанції, доводи ПрАТ «Ініціатор+» про те, що у даному випадку суб'єкт владних повноважень безпідставно допустив втручання у відносини сторін договору, є помилковими, оскільки, як було зазначено вище, плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, контроль за справлянням яких здійснюється саме органами ДФС України.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Ініціатор+» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року у справі за адміністративним позовом приватного акціонерного товариства «Ініціатор+» до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 17» квітня 2018 року.