Справа № 800/26/17 (800/261/16)
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2018-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

10 квітня 2018 року

м.Київ

справа №800/26/17 (800/261/16)

адміністративне провадження №П/9901/332/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючої судді: Желтобрюх І.Л.,

суддів: Бевзенка В. М., Білоуса О.В., Данилевич Н. А., Шарапи В. М.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевчук К.В.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Ліходій О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Вищої ради юстиції про визнання незаконним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

28 квітня 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого адміністративного суду України позов до Вищої ради юстиції, у якому, посилаючись на порушення відповідачем Конституції України, Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2453-VI), Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - Закон №22/98-ВР) інших законів щодо підстав та порядку дисциплінарного провадження, просила визнати незаконним та скасувати рішення від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16 у частині внесення подання до Верховної Ради України про звільнення її з посади судді Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги.

Постановою Вищого адміністративного суду від 11 липня 2016 року позов було задоволено.

Задовольняючи адміністративний позов колегія суддів виходила з того, що досліджені докази не дають підстав стверджувати про особисту заінтересованість судді ОСОБА_2 у результатах вирішення справ, про умисел в її діяннях, а тому навіть за умови встановленої неповноти апеляційного перегляду суд дійшов висновку про недоведеність упередженості позивача, яка несумісна зі званням судді. Крім того, суд зазначив, що строк притягнення до відповідальності за порушення присяги повинен обмежуватися загальним строком притягнення судді до дисциплінарної відповідальності станом на час вчинення проступку, правила ж частини четвертої статті 96 чинної редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» про трьохрічний строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності є перспективними і до подій, що передували набуттю чинності нової редакції Закону не застосовуються.

Скасовуючи вищеозначену постанову Вищого адміністративного суду та направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд України у постанові від 22 листопада 2016 року вказав, що виходячи з існування спеціально створеного органу, правоможного здійснювати дисциплінарне провадження щодо судді за порушення присяги та чітко регламентованої Законом процедури такого провадження, у разі незгоди і оскарження суддею до адміністративного суду рішення ВРЮ про внесення подання про звільнення суддів з посади, суд повинен допустити оскаржене рішення до зовнішнього судового контролю, однак не повинен розглядати та вирішувати ті питання, які вирішуються компетентним органом на стадіях дисциплінарного провадження про юридичну відповідальність суддів за порушення присяги.

Крім того, ВСУ не погодився з висновком Вищого адміністративного суду України в частині застосування строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги. З даного питання Верховним Судом України було надано вказівку суду першої інстанції та зазначено, що після набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону №192-VIII, уповноважений орган має вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 зазначеного Закону.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 17 січня 2017 року ОСОБА_14 зазначену справу було прийнято до свого провадження та призначено до розгляду на 21 лютого 2017 року, однак було знято з розгляду у зв'язку з перебуванням окремих членів колегії у відпустці.

21 березня 2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України було продовжено строк розгляду вказаної справи.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 листопада 2017 року повторно було продовжено строк розгляду даної справи.

15 грудня 2017 року набрали чинності зміни до КАС України, внесені Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів (Розділи 1-3)» від 03.10.2017 №2147-VIII.

В подальшому, зазначена справа була передана на розгляд Касаційному адміністративному суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2018 року справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні на 15 лютого 2018 року.

В ході розгляду справи ухвалами від 15 лютого 2018 року та 22 березня 2018 року по справі оголошувалась перерва.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, аналогічних тим, що викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані ними докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 жовтня 1989 року ОСОБА_2 обрана суддею Жовтневого районного суду міста Києва. Постановою Верховної Ради України від 11 квітня 1995 року № 133/95-ВР обрана суддею Київського міського суду. Постановою Верховної Ради України від 7 квітня 2005 року № 2534-IV обрана суддею Апеляційного суду міста Києва безстроково.

До Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) надійшли заяви експерта Всеукраїнського благодійного фонду «Українська правнича фундація» Берка С.Т. від 13 жовтня 2014 року, заступника Генерального прокурора України Шокіна В.М. від 10 грудня 2014 року про проведення спеціальної перевірки стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5., ОСОБА_6.; заяви ОСОБА_7. від 9 грудня 2014 року та ОСОБА_8. від 11 грудня 2014 року про проведення спеціальної перевірки стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2

Вказані заяви вмотивовані тим, що вищевозначеними суддями були залишені без змін ухвали слідчих суддів про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваних у зв'язку з їх участю в масових акціях протесту. Зважаючи на відсутність ретельного обґрунтування виняткової необхідності застосування тримання під вартою як запобіжного заходу у вказаних справах заявники просили провести перевірку на предмет порушення присяги даними суддями.

За результатами перевірки ТСК було прийнято висновок від 10 червня 2015 року № 57/02-15, яким встановлено в діях суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_6., ОСОБА_4, ОСОБА_5., ОСОБА_3 та ОСОБА_2 наявність ознак порушення присяги. Висновок разом з матеріалами перевірки направлено до Вищої ради юстиції для подальшого розгляду і прийняття рішення.

На підставі вищевказаного висновку ТСК Ухвалою ВРЮ від 15 жовтня 2015 року відкрито дисциплінарну справу стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_6., ОСОБА_4, ОСОБА_5., ОСОБА_3 та ОСОБА_2

1 березня 2015 року дисциплінарна секція Вищої ради юстиції рекомендувала Вищій раді юстиції прийняти рішення про внесення подання про звільнення суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_6., ОСОБА_4, ОСОБА_5., ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з посад за порушення присяги.

Розглянувши дисциплінарну справу за висновком ТСК від 10 червня 2015 року №57/02-15, ВРЮ прийняла оскаржуване рішення від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги.

Приймаючи оскаржуване рішення ВРЮ дійшла висновку, що невиконанням покладених на неї професійних обов'язків під час гострого соціального конфлікту в Україні з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року суддя ОСОБА_2 завдала істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави, що свідчить про наявність ознак порушення присяги та вважає їх достатніми для внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді з посад за порушення присяги.

Досліджуючи факти, покладені ВРЮ в основу висновку про порушення позивачем присяги, встановлені у результаті розгляду дисциплінарної справи, колегія суддів зазначає наступне.

1. По справі № 11-сс/796/2162/2013 (підозрюваний ОСОБА_9.).

2 грудня 2013 року старший слідчий СУ ГУ МВС України в м. Києві за погодженням зі старшим прокурором відділу прокуратури міста Києва, звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва в межах кримінального провадження № 0001244 з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_9.

У клопотанні зазначено, що 1 грудня 2013 року ОСОБА_9., перебуваючи по вул. Банковій в місті Києві біля будівлі Адміністрації Президента України, узяв активну участь у масових заворушеннях, які супроводжувались насильством над працівниками правоохоронних органів, знищенням майна, опором представникам влади, тим самим вчинив злочин, передбачений частиною першою статті 294 КК України.

3 грудня 2013 року слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва Гриньковська Н.Ю. постановила ухвалу, якою задовольнила вказане клопотання слідчого та застосувала запобіжний захід у вигляді тримання під вартою тривалістю 60 днів - до 30 січня 2014 року (справа № 761/32347/13-к).

У своєму рішенні ВРЮ зазначила, що у процесі здійснення перевірки ТСК встановлено, що у витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань у вищевказаному кримінальному провадженню не зазначено жодного прокурора, що суперечить вимогам пункту 4.3 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 17 серпня 2012 року № 69. Відтак, клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та повідомлення про підозру ОСОБА_9. не погоджені уповноваженим на те прокурором.

Такі слідчі дії, як огляди місця події, предметів, допити свідків, потерпілих проводилися слідчими, які не були уповноважені на здійснення досудового розслідування № 0001244 згідно з доданим до клопотання про застосування запобіжного заходу витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань та не входили до слідчої групи, створеної 1 грудня 2013 року у зазначеному кримінальному провадженні постановою першого заступника начальника ГУ МВС України в місті Києві.

Разом з тим на момент проведення допиту ОСОБА_9. в якості підозрюваного (з 4 год. 50 хв. до 5 год. 20 хв. 2 грудня 2013 року) йому не повідомлено про підозру. Підозра вручена йому тільки о 16 год. 30 хв. 2 грудня 2013 року, а відтак, він не знав, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, чим порушено пункт 1частини третьої статті 42 КПК України.

Також допит підозрюваного був проведений у нічний час, що не допускається згідно з частиною четвертою статті 223 КПК України.

Згідно з протоколом допиту підозрюваного від 2 грудня 2012 року ОСОБА_9. виявив бажання давати показання в присутності захисника. Проте допит був здійснений за відсутності захисника.

Відповідно до частини другої статті 54 КПК України відмова від захисника або його заміна повинна відбуватися виключно в присутності захисника після забезпечення можливості для конфіденційного спілкування. Така відмова або заміна фіксується у протоколі процесуальної дії.

Відмова ОСОБА_9. від захисника не зафіксована у відповідності із наведеною нормою КПК України.

Зазначена ухвала суду була оскаржена в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9. довів до відома суду наявність усіх зазначених вище істотних порушень норм КПК України та прав підозрюваного.

Проте, незважаючи на таке, суддями Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 ухвалу слідчого судді, яка постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, було залишено без змін.

2. Щодо справи № 11-сс/796/191/2014 (підозрюваний ОСОБА_10.).

ВРЮ виходила з того, що 22 січня 2014 року з 14 год. 25 хв. до 14 год. 35 хв. слідчий СВ Печерського РУ ГУ МВС України у місті Києві здійснив огляд місця події - ділянки місцевості по АДРЕСА_1, на якій перебував ОСОБА_11., ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, однак досудове розслідування в подальшому проводилося щодо ОСОБА_10., ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження. Всупереч вимозі частини сьомої статті 223 КПК України цей огляд (особистий обшук) був здійснений без участі понятих.

Того ж дня з 20 год. 45 хв. до 21 год. 00 хв. слідчий Оболонського РУ ГУ МВС України у місті Києві провів огляд місця події - приміщення службового кабінету № 418 Оболонського РУ ГУ МВС України у місті Києві, в якому перебував ОСОБА_10., і вилучив у останнього куртку, штани, сорочку та марлеву пов'язку. У тексті протоколу вказано, що він складений за участю ОСОБА_10. як підозрюваного, проте з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_10. повідомлено про підозру лише 23 січня 2014 року о 12 год. 20 хв. у межах досудового розслідування № 00000179 від 19 січня 2014 року (витяг з ЄРДР у матеріалах справи відсутній). Протокол затримання оформлений 22 січня 2014 року о 21 год. 47 хв., тобто теж після здійснення огляду місця події і вилучення речей.

Фактично в ході здійснення огляду зазначених вище місць події слідчим був фактично проведений особистий обшук затриманого, здійснення якого допускається частинами третьою, п'ятою статті 208 КПК України під час затримання і повинно фіксуватися саме у протоколі затримання.

В обох протоколах огляду місця події не вказано номера кримінального провадження, в межах якого проведені ці слідчі дії. Частина третя статті 214 КПК України визначає, що здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається. Вказана норма дозволяє проведення огляду місця події до внесення відомостей до ЄРДР, проте вимагає негайно після завершення огляду внести такі відомості до реєстру.

З витягу з кримінального провадження № 0000262, у межах якого внесене клопотання про застосування до ОСОБА_10. запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вбачається, що датою внесення відомостей до ЄРДР є 23 січня 2014 року. Разом з тим у постанові першого заступника начальника управління - начальника СВ Оболонського РУ ГУ МВС України у місті Києві від 22 січня 2014 року про створення слідчої групи та визначення старшого слідчого зазначено, що досудове розслідування №0000262 внесене до ЄРДР 19 січня 2014 року.

Крім того, клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу обґрунтовується, серед іншого, протоколом допиту свідка - інструктора кінологічної групи. Водночас, у протоколі допиту цього свідка номер кримінального провадження взагалі не вказаний.

Таким чином, наведені вище докази отримані стороною обвинувачення всупереч порядку, передбаченому КПК України, а отже, відповідно до статей 86, 87, 177 КПК України є недопустимими і такими, що не можуть свідчити про існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_10

З протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_10. вбачається, що він у протиправних діях участі не брав та не мав на це наміру, є людиною похилого віку та має проблеми зі здоров'ям. На Майдан Незалежності приїхав з метою підтримки акції з нагоди Дня злуки України та того ж дня мав намір повернутися додому (м. Ладижин Вінницької області). Також зауважив, що перед затриманням працівниками міліції втратив свідомість, імовірно, від удару.

Підозрюваному ОСОБА_10. повідомлено про підозру в межах кримінального провадження № 0000179. Водночас усі інші процесуальні дії здійснювалися в межах провадження № 0000262. При цьому в матеріалах справи № 756/1183/14-к будь-які докази об'єднання або виділення матеріалів досудового розслідуванню цих двох провадженнях відсутні.

У мотивувальній частині ухвали від 24 січня 2014 року слідчий суддя, зокрема, зазначила, що, заслухавши прокурора, доповідь слідчого, думку підозрюваного та його захисника, вивчивши копії матеріалів, якими слідчий обґрунтовує клопотання, дійшла висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України.

Також вказала, що, обираючи запобіжний захід, врахувала тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному ОСОБА_10. у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, його вік та стан здоров'я, сімейний стан, наявність постійного місця проживання, соціальних зв'язків, майновий стан, обставини вчиненого кримінального правопорушення, особу ОСОБА_10., який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п'ятнадцяти років, дійшла висновку, що є підстави вважати, що застосування до підозрюваного більш м'якого, крім виняткового, запобіжного заходу не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, а також спробам підозрюваного ОСОБА_10. переховуватися від органів досудового розслідування чи суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчиняти інше кримінальне правопорушення, а також зважила на доведеність прокурором усіх обставин, передбачених частиною першою статті 194 КПК України.

При цьому, судом першої інстанції не враховано обставин, передбачених частиною першої статті 178 КПК України, а саме: похилий вік підозрюваного та стан здоров'я; наявність міцних соціальних зв'язків, оскільки він одружений, проживає разом з дружиною, сином та двома онуками, над якими дружина оформила опікунство (один з них неповнолітній); не досліджено фактичних обставин щодо наявності чи відсутності у підозрюваного травми голови.

У судовому засіданні стороною захисту також подана заява народних депутатів України про взяття ОСОБА_10. на особисту поруку.

Не погодившись з ухвалою від 25 січня 2014 року, захисник оскаржив її до апеляційного суду, з мотивів викладених вище.

27 січня 2014 року ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва обраний стосовно підозрюваного ОСОБА_10. запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінено на домашній арешт, заборонено підозрюваному залишати місце проживання у певний час доби, підозрюваного зобов'язано з'являтися на кожну вимогу слідчого, прокурора чи суду.

Як вбачається з мотивувальної частини цієї ухвали, слідчий суддя, вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу, врахував наявність обставин, про які слідчий, прокурор на той час не знав і не міг знати, а саме, що згідно з довідкою № 2371 від 27 січня 2014 року ОСОБА_10. потребує стаціонарного лікування через травму головного мозку.

Проте за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів Апеляційного суду міста Києва під головуванням ОСОБА_2 ухвалою від 11 лютого 2014 року залишила без змін ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 25 січня 2014 року. При цьому виходила із того, що при обранні запобіжного заходу слідчим суддею істотних порушень норм КПК України, які є підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено.

3. Стосовно матеріалів справи № 11-сс/796/204/2014 (підозрюваний ОСОБА_12.).

ВРЮ у рішенні зазначила, що згідно із протоколом від 20 січня 2014 року ОСОБА_12. був затриманий як особа, підозрювана у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 294 КК України, що згідно класифікації злочинів, визначеної статтею 12 КК України, належить до особливо тяжких злочинів.

Відповідно до статті 52 КПК України участь захисника у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів є обов'язковою.

Як передбачено статтею 54 КПК України, відмова від захисника повинна відбуватися виключно в присутності захисника після забезпечення можливості для конфіденційного спілкування. Така відмова фіксується у протоколі процесуальної дії.

Однак, незважаючи на вимогу частини першої статті 52 КПК України, повідомлення про підозру Пахарю Ю.Г. вручене за відсутності захисника.

Серед матеріалів, якими слідчий обґрунтовував доводи клопотання про застосування запобіжного заходу, був протокол допиту підозрюваного, який також відбувався за відсутності захисника. Вказані обставини свідчать про порушення вимог статті 52 КПК України та позбавлення підозрюваного гарантованого Конституцією України права на захист.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 372 КПК України в мотивувальній частині ухвали зазначаються встановлені судом обставин із посиланням на докази.

Проте в ухвалі слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 21 січня 2014 року жодний доказ не згадується взагалі.

Слідчим суддею не зазначено доказів того, що: існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України; не зазначено обставин на обґрунтування того, що жоден з більш м'яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним у клопотанні ризикам; не розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Також не враховано стан здоров'я підозрюваного, наявність постійного місця проживання, сталих соціальних зв'язків, а саме наявність родини - паралізованої матері, яка перебуває у нього на утриманні і потребує цілодобового догляду.

Будучи обізнаними з наведеним переліком істотних порушень процесу судом першої інстанції, колегія суддів Апеляційного суду міста Києва, у складі якої була і ОСОБА_2, таку ухвалу залишила без змін.

Таким чином, ВРЮ, встановивши вказані обставини, дійшла висновку, що залишивши без змін згадані ухвали слідчих суддів, ОСОБА_2 не забезпечила повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановила необґрунтовані судові рішення, що не відповідають нормам КПК України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до вимог частини другої статті 6, частини другої статті 19 Основного Закону України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) органи державної влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

Відповідно до п. 18 Основних принципів ООН стосовно незалежності судових органів, ухвалених VII Конгресом ООН із запобігання злочинності та поводження з правопорушниками, що відбувся у Мілані з 26 серпня по 06 вересня 1985 року, та схвалених Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН №40/32 від 29 листопада 1985 року та № 40/146 від 13 грудня 1985 року, судді можуть бути звільнені з посади тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов'язки, чи поведінки, невідповідної до посади, яку вони займають.

Тобто, для звільнення мають існувати серйозні підстави неналежної поведінки чи некомпетентності (п. 20 Зауважень загального порядку № 32 Комітету ООН з прав людини до статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права: Право на рівність перед судами і трибуналами та на справедливий суд, U.N. Doc. CCPR/C/GC/32, 23 серпня 2007 року) чи значне порушення визначених законом дисциплінарних правил або кримінально-правових норм (п. 50 Рекомендації CM/Rec(2010)12 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність і обов'язки, ухваленої 17 листопада 2010 року).

Для забезпечення незалежності судової системи рішення про звільнення суддів мають ухвалюватись з дотриманням справедливих процедур, які забезпечують об'єктивність і неупередженість та встановлені у національному законодавстві.

Важливим засобом забезпечення ефективного функціонування органів правосуддя та незалежності суддів на час виникнення спірних правовідносин була ВРЮ.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (далі Закон № 22/98-ВР

№ 22/98-ВР) ВРЮ є колегіальним, незалежним органом, відповідальним за формування високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі, а також за прийняття рішень стосовно порушень суддями і прокурорами вимог щодо несумісності та у межах своєї компетенції про їх дисциплінарну відповідальність.

Згідно з частиною першою статті 131 Основного Закону України, в редакції Закону від 21.02.2014 № 742-VII, до відання ВРЮ належало:

1) внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад;

2) прийняття рішення стосовно порушення суддями і прокурорами вимог щодо несумісності;

3) здійснення дисциплінарного провадження стосовно суддів Верховного Суду України і суддів вищих спеціалізованих судів та розгляд скарг на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів апеляційних та місцевих судів, а також прокурорів.

Як зазначено у пункті 3.4 Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України «Про Вищу раду юстиції» (далі Рішення № 2-рп/2011), правовий статус судді передбачає як конституційно визначені гарантії незалежності та недоторканності суддів при здійсненні правосуддя, так і правову відповідальність за невиконання своїх обов'язків.

Порушення обов'язків судді можуть мати наслідком його притягнення до дисциплінарної відповідальності чи звільнення за порушення суддівської присяги, зокрема, про таку підставу припинення суддівської служби зазначається в пункті 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Зміст присяги судді полягає в урочистому зобов'язанні об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді, дотримуватися морально-етичних принципів поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади (частина перша статті 55 Закону № 2453-VI у редакції, чинній на момент постановлення ухвал Апеляційним судом м. Києва).

Визначення суті порушення присяги судді наведене в частинах другій і третій статті 32 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (у редакції, чинній на момент постановлення ухвал Апеляційним судом міста Києва; далі - Закон № 22/98-ВР) і полягає у: вчиненні ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; недотриманні суддею вимог та обмежень, встановлених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції»; умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.

Процедура звільнення суддів за порушення присяги, на час виникнення спірних правовідносин, була врегульована Законом №2453-VI та Законом №22/98-ВР і проводилась за правилами, передбаченими для здійснення дисциплінарного провадження.

Рішення щодо внесення ВРЮ подання про звільнення судді відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України повинно було бути прийняте більшістю голосів членів від конституційного складу ВРЮ.

Згідно зі статтею 105 Закону №2453-VIІ суддя звільняється з посади у зв'язку з порушенням ним присяги судді.

Факти, які свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені ВККС або ВРЮ.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, як було вказано Верховним Судом України у цій справі, оскаржене рішення підлягає лише зовнішньому судовому контролю, факти ж, встановлені в такому рішенні як результат роботи компетентного органу за наслідком дисциплінарного провадження про юридичну відповідальність судді за порушення присяги, - не підлягають повторному встановленню.

У Спірному рішенні, як убачається з його змісту, дається оцінка правовому статусу судді і розглядається можливість притягнення його до юридичної відповідальності; наводяться судження про правоможність авторів звернення до ТСК бути ініціаторами відкриття дисциплінарного провадження щодо суддів; із посиланням на конкретні норми процесуального акта, який регламентує питання обрання запобіжного заходу, пов'язаного з ізоляцією від суспільства, досліджуються дії судді під час ухвалення рішення про залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без змін на предмет їх відповідності вимогам закону, а також умови, обстановка, час здійснення та характер (правова природа) цих дій; аналізується призначення інституту слідчого судді в кримінальному провадженні, його завдання, роль та функції, наводяться мотиви визначення міри відповідальності.

Колегія суддів враховує, що Декларацією щодо принципів незалежності судової влади, прийнятою 14 жовтня 2015 року Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о. Бріюні, Хорватія) закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади, згідно з якими жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за винесені ним судові рішення, окрім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону.

При цьому, орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо судді, не уповноважений перевіряти законність судового рішення, а зобов'язаний перевірити дії судді під час ухвалення такого рішення в частині наявності порушень, які є підставою для застосування дисциплінарної відповідальності.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Колегія суддів погоджується з висновком ВРЮ про те, що ОСОБА_2 під час розгляду справ про застосування запобіжних заходів до ОСОБА_9., ОСОБА_10. та ОСОБА_12. не забезпечила всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин у цих справах і вирішення їх відповідно до закону.

Так, досліджуючи поняття «об'єктивність» колегія суддів зазначає, що нормативного закріплення воно не знайшло, за змістом є доволі абстрактним, таким, що важко перевірити. Водночас у Бангалорських принципах поведінки суддів, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року №2006/23, наведено визначення об'єктивності судді як принципу: «Об'єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов'язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття».

На переконання, колегії суддів, встановлені в ході дисциплінарного провадження факти підтверджують недотримання позивачем присяги судді, яка зобов'язує суддю об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, зокрема, невстановлення обставин, які підлягали обов'язковому з'ясуванню при розгляді справ та порушення прав осіб, які притягувалися до відповідальності.

Розглянувши доводи сторін та аргументи на їх обґрунтування, Верховний Суд вважає, що ВРЮ не втручалась у суть постановлених судових рішень, а лише констатувала факт недотримання ОСОБА_2 присяги судді.

Верховний Суд також погоджується з висновками ВРЮ, що діями ОСОБА_2 під час розгляду справ про застосування запобіжних заходів до ОСОБА_9., ОСОБА_10. та ОСОБА_12. було порушено їх право на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції.

Суд критично оцінює доводи позивача, що під час обрання виду дисциплінарного стягнення ВРЮ не було враховано принципу пропорційності та даних, які характеризують особу.

Як вбачається з матеріалів справи, під час прийняття оскаржуваного рішення ВРЮ, серед іншого, зазначила, що ОСОБА_2 завдала істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави, а тому позитивна характеристика судді, відсутність дисциплінарних стягнень і великий стаж роботи в цьому випадку не можуть бути підставою для застосування більш м'якого виду дисциплінарного стягнення, ніж подання про звільнення судді з посади, який буде пропорційним характеру вчиненого проступку, з огляду на його тяжкість та наслідки.

Стосовно доводів позивача про порушення відповідачем строку притягнення до відповідальності, колегія суддів враховує вказівку Верховного Суду України та зауважує наступне.

12 лютого 2015 року був прийнятий Закон №192-VIII, яким з метою підвищення національних стандартів судоустрою і судочинства та забезпечення права на справедливий суд внесено системні зміни до законодавчих актів України, у тому числі Закону № 22/98-ВР, а Закон №2453-VI викладено в новій редакції.

Пунктом 6 розділу І Закону № 192-VIII були внесені зміни до Закону №22/98-ВР, зокрема, частина друга статті 32 цього Закону була викладена в редакції, згідно з якою провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

Згідно зі статтею 96 Закону № 2453-VI в редакції Закону № 192-VIII дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

У частині першій статті 97 Закону № 2453-VI міститься перелік видів дисциплінарних стягнень стосовно судді, одним із яких є висновок про направлення рекомендації до ВРЮ для вирішення питання про внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги. У частині другій цієї статті визначені умови, за яких такий висновок може бути прийнятий.

Згідно з пунктом 8 розділу ІІ Закону № 192-VIII заяви і скарги, подані до набрання чинності цим Законом, а також дисциплінарні провадження щодо суддів, розпочаті до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до Закону № 2453-VI у редакції, що діяла на момент подачі відповідної заяви (скарги), відкриття відповідного дисциплінарного провадження.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що до 27 лютого 2015 року, тобто дня набрання чинності змінами до Закону №22/98-ВР, внесеними Законом № 192-VIII, національне законодавство не передбачало строку для здійснення провадження щодо звільнення судді з посади за порушення присяги.

Водночас, такі правила і строки для здійснення дисциплінарного провадження, які можуть бути застосовані при проведенні провадження щодо звільнення за порушення присяги судді, були передбачені саме положеннями Закону № 2453-VI в редакції Закону № 192-VIII, які набрали чинності з 28 березня 2015 року.

Таким чином, після набрання чинності Законом № 2453-VI в редакції Закону № 192-VIII уповноважений орган має вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 зазначеного Закону.

Оцінивши в сукупності отримані в судовому засіданні докази, колегія суддів дійшла висновку, що ВРЮ, приймаючи спірне рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом, з дотриманням принципу пропорційності в застосуванні дисциплінарного стягнення.

Таким чином, правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2 до Вищої ради юстиції про визнання незаконним та скасування рішення від 31 березня 2016 року № 709/0/15-16 у частині внесення подання до Верховної Ради України про звільнення її з посади судді Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги, - відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 262, 266, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_2 у задоволенні адміністративного позову до Вищої ради юстиції про визнання незаконним та скасування рішення відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: І. Л. Желтобрюх

Судді: О. В. Білоус

В. М. Бевзенко

Н. А. Данилевич

В. М. Шарапа

Повний текст рішення виготовлено 16 квітня 2018 року.