Справа № 800/400/17 (П-106/10)
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

03 квітня 2018 року

Київ

справа №800/400/17 (П-106/10)

адміністративне провадження №П/9901/30/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Білоуса О.В.,

суддів: Бевзенка В.М., Шарапи В.М., Данилевич Н.А., Желтобрюх І.Л.,

секретаря судового засідання - Носенко Л.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Лаптієв А.М.,

представника третьої особи - Склярук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до Верховної Ради України, третя особа - Вища рада правосуддя (правонаступник Вищої ради юстиції) про визнання нечинною постанови та поновлення на посаді,

УСТАНОВИВ:

У червні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Верховної Ради України (далі - ВРУ), третя особа Вища рада правосуддя (правонаступник Вищої ради юстиції, далі - ВРЮ), в якому, з урахуванням доповнень, просив визнати незаконною Постанову ВРУ від 3 червня 2010 року №2316-VI «Про звільнення суддів» в частині звільнення його з посади судді Голованівського районного суду Кіровоградської області, у зв'язку з порушенням присяги судді, визнати протиправними дії ВРУ та зобов'язати відповідача поновити ОСОБА_2 на посаді судді Голованівського районного суду Кіровоградської області.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що ВРЮ провадила притягнення його до дисциплінарної відповідальності із порушенням строків та всупереч встановленому порядку. ВРЮ не встановила у поставлених йому за провину діях складу дисциплінарного правопорушення, що підпадає під ознаки порушення присяги судді. Питання про звільнення позивача з посади ВРЮ розглядала без його участі, незважаючи на інформацію про незадовільний стан його здоров'я.

Рішення ВРУ про звільнення вважає упередженим, замовним і таким, що порушує зазначені в частині першій статті 126 Конституції України принципи незалежності і недоторканності судді.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 18 серпня 2010 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що дії ОСОБА_2 свідчать про порушення процесуального закону та несумлінне виконання обов'язків судді, що потягло істотні наслідки, а розгляд справи з посиланням на присутність померлої особи межує з фальсифікацією документів.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивач подав до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) заяву проти України.

19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_2 №12812/11, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

Рішення ЄСПЛ набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.

На підставі цього рішення позивач звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 18 серпня 2010 року.

У заяві про перегляд рішення ОСОБА_2 ставив питання про скасування судового рішення, ухваленого у цій справі та прийняття нового про задоволення позовних вимог. Посилався на підставу, передбачену пунктом 3 частини першої статті 237 КАС України, встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом, як-от статей 6 і 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року №ЕТS №005, ратифікованої Законом України від 17липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема, на рішення ЄСПЛ від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України».

Постановою Верховного Суду України від 11 вересня 2017 року постанову Вищого адміністративного суду України від 18 серпня 2010 року скасовано, а справу передано на новий розгляд.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 9 жовтня 2017 року справу прийнято до провадження.

З початком роботи Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_2 передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, ухвалою якого від 10 січня 2018 року розгляд цієї справи розпочато спочатку за правилами спрощеного позовного провадження.

Вища рада правосуддя надіслала пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні позову вказуючи на те, що приймаючи рішення про внесення подання про звільнення позивача з посади судді за порушення присяги, ВРЮ діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України; рішення прийняті з використанням повноважень відповідно до мети, для досягнення якої вони надані; з урахуванням усіх обставин, що мали значення для його прийняття; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з урахуванням права позивача на участь у процесі прийняття рішень.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та просив позов задовольнити.

Представник ВРУ проти позову заперечив з підстав, викладених у запереченнях на позовну заяву, та просив відмовити в задоволенні позову.

Представник Вищої ради правосуддя у судовому засіданні заперечив проти позову з мотивів, зазначених у поясненнях на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представників учасників справи, дослідивши надані ними докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, з'ясував наступне.

Указом Президента України від 18 жовтня 1996 року №973/96 ОСОБА_2 призначено суддею Голованіського районного суду Кіровоградської області строком на п'ять років.

Постановою Верховної Ради України від 20 вересня 2001 року №2738-ІІІ ОСОБА_2 обрано на посаду судді Голованівського районного суду Кіровоградської області безстроково.

9 червня 2008 року до ВРЮ надійшло звернення народних депутатів України ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 від 3 червня 2008 року щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_2 з посади судді Голованівського районного суду Кіровоградської області за порушення присяги.

Аналогічне звернення народних депутатів було скероване на адресу ВРЮ 1 липня 2008 року Головою Комітету з питань правосуддя Верховної Ради України ОСОБА_16

В цих зверненнях йшлося про факти порушень, допущених суддею Конякіним С.М. при здійсненні правосуддя, зловживання своїм службовим становищем, порушення присяги і обов'язків судді, вчинення дій, несумісних із званням судді.

Під час перевірки, проведеної членом Вищої ради ОСОБА_17 на підставі доручення заступника Голови ВРЮ ОСОБА_18 від 18 серпня 2008 року №134/0/4-08, встановлено, що до Голованівського районного суду Кіровоградської області 20 квітня 2005 року надійшла позовна заява ОСОБА_19 до Агрофірми у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Мир» (далі - АФ ТОВ «Мир») про розірвання договору оренди землі.

Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 20 Травня 2005 року (суддя Конякін С.М.) позов ОСОБА_19 до АФ ТОВ «Мир» задоволено. Договір оренди землі, укладений 2 лютого 2001 року між ОСОБА_19 та АФ ТОВ «Мир», розірвано. При цьому, у матеріалах справи містилась копія свідоцтва про смерть ОСОБА_19, яка померла 1 жовтня 2004 року.

За результатами проведеного 22 червня 2009 року засідання ВРЮ прийнято рішення за №16/0/12-09 щодо внесення подання Верховній Раді України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді за порушення присяги.

2 червня 2008 року на засіданні Комітету Верховної Ради України з питань правосуддя (далі - Комітет) ухвалено рішення рекомендувати Верховній Раді України звільнити з посади суддю Голованівського районного суду Кіровоградської області Конякіна С.М. у зв'язку з порушенням ним присяги судді.

Постановою Верховної Ради України від 3 червня 2010 року №2316-VI позивача звільнено з посади судді у зв'язку з порушенням присяги, відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Не погоджуючись з вказаною постановою Верховної Ради України від 3 червня 2010 року №2316-VI, ОСОБА_2 оскаржив її до суду.

Надаючи правову оцінку вказаному рішенню, Суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені у рішенні «Куликов та інші проти України».

У справі «Куликов та інші проти України» суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни. У зв'язку із цим, ЄСПЛ не в змозі на теперішній час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними.

У рішенні «Олександр Волков проти України», яке взяте за основу ЄСПЛ при постановленні рішення "Куликов та інші проти України" суд зазначив, що "точність та передбачуваність підстав для дисциплінарної відповідальності є бажаними для цілей юридичної визначеності та особливо для гарантування незалежності суддів. Тому слід докласти зусиль для того, щоб уникнути розпливчастих підстав або широких визначень. Проте нове визначення включає в себе багато загальних термінів, таких як "[вчинення] дій, що порочать звання судді або можуть викликати сумніви [щодо] його/її неупередженості, об'єктивності та незалежності, [або у] чесності та непідкупності судових органів" та "порушення морально-етичних принципів поведінки судді" серед інших. Це видається особливо небезпечним через такі нечіткі терміни та можливість використання цього як політичної зброї проти суддів. Таким чином, підстави для дисциплінарної відповідальності досі сприймаються надто широко та потрібне більш жорстке регулювання для того, щоб забезпечити незалежність судової влади".

У пунктах 110 -112 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що наслідком принципів, згідно з якими здійснюється формування складу ВРЮ, закріплених у Конституції України та розвинутих у Законі України «Про Вищу раду юстиції», є те, що переважну більшість членів ВРЮ складають особи, які не є суддями та обрані безпосередньо органами виконавчої та законодавчої влади (три члени ВРЮ безпосередньо призначаються Президентом України, три члени - парламентом, два члени - всеукраїнською конференцією працівників прокуратури, Міністр юстиції та Генеральний прокурор України є членами ВРЮ за посадою).

ЄСПЛ визнав зміни до Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 7 липня 2010 року щодо обрання десяти членів ВРЮ з-поміж суддів недостатніми, оскільки органи, що призначають членів ВРЮ, залишаються тими ж самими, і тільки троє суддів обираються суддями. У цьому суд вбачає вплив політичних органів Уряду на склад ВРЮ та вказав на потребу забезпечити необхідний рівень судової незалежності, у спосіб, в який до дисциплінарного органу обираються судді. Суд послався на висновок Венеціанської комісії, що змінена процедура не вирішила питання, оскільки саме по собі призначення й надалі здійснюється тими ж самими органами, а не суддями (пункти 28 та 29 висновку Венеціанської комісії, наведеного у пункті 79).

Разом з тим, щодо розгляду питання про звільнення суддів на пленарному засіданні Верховної Ради України у пункті 122 рішення у справі «Олександр Волков проти України» суд зазначив, що пленарне засідання не є належним місцем для розгляду питань факту і права, оцінки доказів та юридичної кваліфікації фактів. Роль політиків, які засідають у парламенті та від яких не вимагається мати будь-який юридичний або судовий досвід у встановленні складних питань факту та права, не була належним чином пояснена Урядом та не була обґрунтована як така, що відповідає вимогам незалежності та безсторонності суду згідно зі статтею 6 Конвенції.

З огляду на чинний на той час порядок утворення ВРЮ, способів змінити таку ситуацію не видавалось можливим. Водночас саме ця обставина, на думку ЄСПЛ, має суттєве значення для оцінки неупередженості при розгляді питання про звільнення судді з посади.

Недоліки і системні проблеми в процесі прийняття рішень щодо суддів, які існували на дату прийняття оскаржених актів навіть без з'ясування обставин, які слугували приводом для їх прийняття, ставлять під сумнів їх правомірність в цілому, у тому числі й по суті порушень, поставлених за провину позивачеві.

За частиною першою статті 2 КАС України в редакції цього Кодексу, чинній з 15 грудня 2017 року, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України визначено перелік критеріїв, на відповідність яким суд повинен перевірити рішення (дії, бездіяльність) суб'єкта владних повноважень у справах про їх оскарження.

Однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства, відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, є верховенство права.

Згідно частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності, зокрема, Верховної Ради України та Вищої ради правосуддя, а також повноваження Верховного Суду наслідками розгляду адміністративних справ цієї категорії, встановлено у статті 266 КАС України.

За встановлених обставин та їх правового регулювання, з урахуванням висновків ЄСПЛ, зазначених вище, які лягли в основу рішення у справі «Куликов та інші проти України», Суд дійшов висновку, що оскаржена в цій справі постанова Верховної Ради України є протиправною.

На дату розгляду цієї справи правове регулювання спірних правовідносин зазнало суттєвих змін у порівнянні з тим, яке існувало у період їх виникнення. На цю ж обставину звернув увагу й ЄСПЛ, обґрунтовуючи відмінність правової ситуації у справах «Куликов та інші проти України» та «Олександр Волков проти України», за яким Уряду було надано вказівку поновити заявника (ОСОБА_20) на посаді.

На сьогодні конституційним органом, до виключної компетенції якого віднесено формування суддівського корпусу, є Вища рада правосуддя (далі - ВРП).

Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначено у Конституції України (статті 131 (зі змінами, внесеними до Конституції України згідно із Законом України від 2 червня 2016 року №1401-VIII), у Законі України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» та у Законі України від 21 грудня 2016 року №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон №1798-VIII).

Відповідно пункту 4 частини першої статті 131 Конституції України та пункту 6 частини першої статті 3 Закону №1798-VIII ВРП ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Щодо призначення на посаду судді, то за частиною першою статті 80 Закону №1798-VIII таке здійснюється Президентом України на підставі та в межах подання ВРП, без перевірки додержання встановлених цим Законом вимог до кандидатів на посаду судді та порядку проведення добору чи кваліфікаційного оцінювання кандидатів.

Відповідно до частини другої статті 80 Закону №1798-VIII будь-які звернення щодо кандидата на посаду судді не перешкоджають його призначенню на посаду. Викладені в таких зверненнях факти можуть бути підставою для порушення Президентом України перед компетентними органами питання про проведення в установленому законом порядку перевірки цих фактів.

Аналізуючи існуючу на сьогодні систему організації правосуддя в Україні, зокрема обсяг компетенції державних органів у рамках цієї системи, Суд у контексті розгляду цієї справи дійшов таких висновків.

Конституційно-правовий статус ВРП як органу, в якому більшість членів - з числа суддів, і завданням якого, окрім іншого, є формування якісного суддівського корпусу з високим рівнем відповідальності при здійсненні правосуддя як перед державою, так і перед суспільством, передбачає, що саме цей орган (ВРП) наділений правом давати оцінку діям/вчинкам/поведінці судді не тільки при здійсненні правосуддя, але й поза професійною діяльністю, і не лише на відповідність вимогам закону, але й на предмет відповідності цих дій/вчинків/поведінки загальним морально-етичним нормам.

Окрім того, саме завданням ВРП є прийняття рішень щодо призначення на посаду судді, за поданням якої Президент України видає відповідний указ. Попри те, що Президент України задіяний у процедурі призначення на посаду судді, все ж його участь у цьому процесі зводиться лише до видання правового акта (указу) на підставі рішення ВРП, що по суті є кінцевим (остаточним) наслідком (результатом) рішення Вищої ради правосуддя щодо призначення на посаду судді, без права на оцінку/перевірку обґрунтованості такого її рішення.

Отож, крім ВРП, жоден інший державний орган, в тому числі й суд, не можуть давати офіційної оцінки діям судді при здійсненні правосуддя й відповідно приймати у зв'язку з цим остаточні рішення. Відповідно, у межах розгляду цієї адміністративної справи суд не має можливості з'ясовувати й оцінювати доводи позивача про відсутність в його діях порушень вимог законодавства при здійсненні правосуддя, про які зазначено в оскарженому рішенні ВРЮ.

Утворення ВРП і надання їй таких повноважень щодо професійних суддів є одним із результатів інституційних змін, впроваджених у процесі судової реформи в Україні. Тому, якщо зважити на те, які фактичні обставини слугували підставою для прийняття рішення ВРЮ про звільнення ОСОБА_2 з посади судді, у поєднанні з тим, які порушення в процедурі розгляду цього питання у підсумку поставили під сумнів правомірність рішення ВРЮ в цілому, іншого способу відновлення порушених прав позивача, правової оцінки його дій як судді при виконанні посадових обов'язків, аніж як повторний розгляд цього питання вже новоутвореним конституційним органом (ВРП), на переконання Суду, немає.

Крім того, відповідно до статті 10 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», з метою забезпечення відновлення порушених прав Стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру.

Додатковими заходами індивідуального характеру є: відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); інші заходи, передбачені у Рішенні.

Відновлення попереднього юридичного стану Стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; повторного розгляду справи адміністративним органом.

Таким чином, Суд дійшов висновку, що в цій справі одночасно з визнанням оскарженого акту ВРУ неправомірним цілком виправданим і законним буде вжити додаткових заходів індивідуального характеру, зокрема, передати на об'єктивний і неупереджений розгляд ВРП з'ясування фактів порушення позивачем вимог законодавства при здійсненні правосуддя та прийняття у зв'язку з цим рішення як щодо наявності законних підстав для застосування до позивача дисциплінарного стягнення, так і щодо його призначення на посаду судді.

З огляду на вищезазначені мотиви, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поновлення ОСОБА_2 на посаді судді Голованівського районного суду Кіровоградської області.

Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Верховної Ради України, третя особа - Вища рада правосуддя про визнання нечинною постанови та поновлення на посаді - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Верховної Ради України від 3 червня 2010 року №2316-VI «Про звільнення суддів» в частині звільнення ОСОБА_2 з посади судді Голованівського районного суду Кіровоградської області.

Передати на повторний розгляд Вищої ради правосуддя вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності.

У решті позову - відмовити.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 10 квітня 2018 року.

Головуючий суддя О.В. Білоус

Судді В.М. Бевзенко

В.М. Шарапа

Н.А. Данилевич

І.Л. Желтобрюх