Справа № 813/4712/17
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2018-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 рокуЛьвів№ 876/1685/18

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Матковської З.М., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2018 року у справі № 813/4712/17 за адміністративним позовом Головного управління ДФС у Львівській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Сакалош В.М. в м. Львові Львівської області 30.01.2018 року згідно даних журналу судового засідання о 09 год. 58 хв., повний текст рішення складено 31.01.2018 року), -

ВСТАНОВИВ:

Головне управління ДФС у Львівській області (далі позивач, ГУ ДФС) звернулося з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, відповідач), в якому просить стягнути з відповідача в користь бюджету грошові кошти в розмірі 112699, 80 грн.

30.01.2018 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить стягнути зі ОСОБА_1 в користь місцевого бюджету грошові кошти у розмірі 84636, 38 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржила ОСОБА_1, яка покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що суд першої інстанції не дав оцінки договору оренди земельної ділянки, на підставі якого на думку позивача виникли боргові зобовязання у відповідача. Зокрема, не враховано, що даний договір укладений з двома орендарями і орендна плата має вноситься ними двома. Крім того, суд першої інстанції в спірному рішенні посилався на неіснуючий договір оренди, укладений тільки з відповідачем. Не було дано оцінки наданому позивачем витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно. Апелянт зазначає, що не отримувала податкові повідомлення-рішення, на підставі яких виникли зобовязання зі сплати орендної плати, а відтак була позбавлена можливості їх оскаржити. Звертає увагу на те, що орендна плата має вноситися орендарями солідарно в рівних частинах, проте суд першої інстанції не обґрунтував відхилення доводів відповідача щодо даної обставини. Розрахунки орендної плати, стягнутої за рішенням суду з відповідача, викликають сумніви у своїй правильності. Не враховано судом першої інстанції непроведення податковим органом процедури досудового врегулювання спору, а також виникнення боргу внаслідок відсутності у відповідача відомостей про розмір орендних платежів.

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) справа розглядалася в порядку письмового провадження.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що податковий борг ОСОБА_1 по орендній платі з фізичних осіб виник на підставі податкових повідомлень-рішень:

№ 247-13 від 28.04.2016 року, терм. сплати 27.06.2016 року на суму 35627,65 грн;

№ 246-13 від 28.04.2016 року, терм. сплати 27.06.2016 року на суму 5218, 40 грн;

№ 248-13 від 28.04.2016 року, терм. сплати 27.06.2016 року на суму 28524, 94 грн;

№ 6030936-13 від 03.07.2017 року, терм. сплати 01.09.2017 року на суму 43328, 81 грн.

На виконання ст. 59 Податкового кодексу України (далі ПК) ГУ ДФС на адресу відповідача надіслано податкову вимогу № 853-17 від 04.07.2016 року. В матеріалах справи наявні докази скерування відповідачу зазначеної податкової вимоги.

Відповідно до довідки про наявність заборгованості з податків і зборів, станом на 20.11.2017 року за фізичною особою ОСОБА_1 рахувалася заборгованість по орендній платі з фізичних осіб в сумі 112699, 80 грн.

Однак, як встановлено судом, 22.12.2017 року та 19.01.2018 року відповідач сплатила 28504,94 грн. та 5218, 40 грн. податкового боргу відповідно, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями квитанцій.

При цьому, як вбачається з інтегрованої картки, долученої до матеріалів справи, податковий борг ОСОБА_1 станом на 29.01.2018 року становить 84636,38 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки станом на день розгляду справи податковий борг ОСОБА_1 у розмірі 84636,38 грн. не погашений, позовні вимоги ГУ ДФС є обґрунтованими, документально підтвердженими, а тому підлягають до задоволення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.137 пункту 14.1 ст. 14 ПК орган стягнення, уповноважений здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу в межах повноважень, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до пункту 41.2 ст. 41 ПК органами стягнення є виключно контролюючі органи, які уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу в межах їх повноважень, а також державні виконавці в межах своїх повноважень.

Відповідно до пункту 57.2 ст. 57 ПК у разі коли відповідно до цього Кодексу або інших законів України контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов'язання платника податків з причин, не повязаних з порушенням податкового законодавства, такий платник податків зобовязаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання у строки, визначені в цьому Кодексі, а якщо такі строки не визначено, - протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення про таке нарахування.

Сума грошового зобов'язання нарахована у податковому повідомленні-рішенні, якщо таке не оскаржувалась, є узгодженою та підлягає сплаті до бюджету у встановлені законом строки.

Згідно пункту 57.3 ст. 57 ПК у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1-54.3.6 пункту 54.3 ст. 54 цього Кодексу, платник податків зобовязаний сплатити нараховану суму грошового зобовязання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобовязання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем узгодження.

У разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби у відповідності до вимог пункту 59.1 ст. 59 ПК надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Покликання апелянта на те, що суму боргу в розмірі 84636,38 грн. є неправомірною, оскільки з часу отримання позовної заяви 22.12.2017 року на погашення податкового боргу було сплачено 28504,94 грн., а 19.01.2018 року 5218, 40 грн., а тому сума боргу становить 78976,46 грн. апеляційним судом не береться до уваги, оскільки з інтегрованої картки встановлено, що ОСОБА_1 не сплатила нараховану пеню в сумі 5679,56 грн.

Договір оренди земельної ділянки від 09.10.2014 року, на підставі якого у відповідача виникли зобовязання зі сплати орендної плати, дійсно укладений з двома орендарями відповідачем та гр. ОСОБА_2.

Згідно пункту 9 названого договору оренди орендна плата вноситься орендарями.

Поділу обовязку орендарів щодо сплати орендної плати даний договір не містить.

ПК також не визначено порядку сплати орендної плати за землю у випадку наявності кількох орендарів, між якими не визначено порядку сплати орендної плати.

Тому суд на підставі положень частини 6 ст. 7 КАС суд застосовує аналогію закону у даному випадку відповідні положення Цивільного кодексу України (далі ЦК).

Згідно ст. 541 ЦК солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

В даному випадку предмет зобовязання є неподільним, а відтак у орендарів виникло солідарне зобовязання зі сплати орендної плати.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 543 ЦК у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Таким чином, позивач правомірно скористався своїм правом на предявлення вимоги до одного із солідарних боржників, у даному випадку до позивача.

Ст. 544 ЦК передбачено право боржника, який виконав солідарний обов'язок, на зворотну вимогу.

Зокрема, згідно положень частини 1 даної правової норми боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Тому відповідач безпідставно посилається на необхідність поділу спільного солідарного зобовязання обох орендарів на дві рівні частини і його обовязок сплатити лише половину боргу з орендної плати.

Також безпідставними є доводи апелянта щодо ненадання судом першої інстанції оцінки ОСОБА_3 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

ОСОБА_4 (а.с. 45-46) підтверджується тільки те, що земельна ділянка перебуває в оренді у двох осіб відповідача та гр. ОСОБА_2 і жодним чином не спростовує законності оскаржуваного судового рішення.

Не можуть бути підставою для сумніву у законності ухваленого судового рішення також доводи апелянта про те, що нею не отримувалися податкові повідомлення-рішення, на підставі яких сформований борг, а також вимога щодо сплати боргу, оскільки в матеріалах справи наявні відповідні докази щодо даних обставин.

Заперечення ОСОБА_1 щодо належності їй підписів на повідомленнях про вручення поштових відправлень відкидаються судом апеляційної інстанції, оскільки дані повідомлення сформовані працівниками ДП «Укрпошта», заповнені належним чином, а будь-яких доказів щодо їх підробки чи недійсності з інших підстав суду не надано.

Позивач могла скористатися своїм правом на оскарження податкових повідомлень-рішень поза межами даної адміністративної справи. Разом з тим, на час розгляду справи судом апеляційної інстанції відомості про таке оскарження відсутні.

Щодо доводів апелянта про ненадання можливості скористатися правом на досудове врегулювання спору, слід зазначити, що зобовязання зі сплати орендної плати відповідно до положень ПК узгоджені, податковий орган надсилав відповідачу відповідну податкову вимогу, проте ОСОБА_1 у добровільному порядку повного погашення заборгованості не здійснила.

Посилання на відсутність у відповідача інформації про розмір орендних платежів безпідставна, оскільки розмір орендної плати чітко визначений у пункті 9 Договору оренди земельної ділянки від 09.10.2014 року.

Статтею 316 КАС передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 311, 315, 316, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 січня 2018 року у справі № 813/4712/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6