Справа № 263/4340/18
Суддя: Соловйов О. Л.
Дата ухвалення: 2018-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 263/4340/18
Провадження № 2-а/263/261/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Соловйова О.Л.,

при секретарі Корольовій Н.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Маріуполя у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративною позовною заявою Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про затримання громадянина республіки ОСОБА_3 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні та примусове видворення за межі території України,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 13 квітня 2018 року надійшов адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі території України громадянина ОСОБА_3.

17 квітня 2018 року до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про затримання громадянина ОСОБА_3 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_2 прибув на територію України 20 травня 2009 року через КПП «Новоазовськ» за паспортом громадянина республіки ОСОБА_3 CR 0069002 від 10 серпня 1995 року, строком дії до 15 грудня 2010 року. Відповідно до пояснень відповідача паспорт він втратив, заходів для його відновлення не вживав, на теперішній час проживає без документів.

ОСОБА_2 своїм право на оформлення посвідки на постійне проживання не скористався та відповідно до чинного законодавства у встановлений законом строк до територіального органу або підрозділу ДМС не звернувся, у звязку з чим втратив підстави для подальшого перебування на території України. Термін законного перебування на території України відповідача закінчився 18 серпня 2009 року. З того часу відповідач перебуває на території України без реєстрації і документів, що дають право на перебування або проживання на її території, від виїзду з України ухиляється. Законні джерела для існування та підстави для подальшого перебування на території України відсутні. Факт незаконного перебування на території України відповідача виявлений 29 серпня 2017 року. На підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Приморським районним відділом у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області винесено Рішення №13 від 30 серпня 2017 року про примусове повернення до країни походження громадянина республіки ОСОБА_3 ОСОБА_2, зобовязано останнього самостійно залишити територію України у термін до 29 вересня 2017 року. Заборонено подальший вїзд в Україну строком на три роки та зобовязано звернутись д посольства ОСОБА_3 для отримання документа для виїзду з України. Про це відповідачу належним чином повідомлено та вручено рішення, що підтверджується його особистим підписом від 30 серпня 2017року. При проведенні перевірки цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю виконання законодавства в міграційній сфері співробітниками Приморського РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області виявлено, що ОСОБА_2 у встановлений строк не виконав рішення Приморського РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області, від виїзду з України ухиляється.

У звязку із чим, керуючись положеннями ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 288 КАС України, позивач просить суд прийняти рішення про затримання громадянина республіки ОСОБА_3 ОСОБА_2 з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на шість місяців, а також про примусове видворення останнього.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 квітня 2018 року відкрито провадження у справі, обєднано вказані адміністративні справи в одне провадження, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження із обовязковою участю сторін, визначено строк для відповідача для подання відзиву на позов та позивачу для надання відповіді на відзив, розяснено строки та порядок надання суду доказів.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався, у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, від послуг адвоката та перекладача відмовився.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 9, 244 КАС України, виходить з такого.

Судом установлено, що згідно з копією паспорта громадянина республіки ОСОБА_3 CR 0069002 від 10 серпня 1995 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином республіки ОСОБА_3, який 20 травня 2009 року прибув на територію України. Строк дії паспорту закінчився 15 грудня 2010 року. Рішенням Приморського РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області №13 від 30 серпня 2017 року прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_2 та встановлено строк для виїзду 30 днів, тобто до 29 вересня 2017 року. В додатках до вказаного рішення надано розписку ОСОБА_2 про зобовязання останнього залишити територію України.

Докази, які б указували на оскарження зазначеного рішення відповідачем не представлено.

30 серпня 2017 року Приморським РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області відносно ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДО №051216 за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Постановою Приморського РВ у м.Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій від 30 серпня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

Доказів оскарження цієї суду постанови не представлено.

13 вересня 2017року ОСОБА_2 сплатив зазначений штраф у повному обсязі.

Згідно із довідкою ГУ ДМС України в Харківській області від 15 березня 2018 року ОСОБА_2, до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався.

Доказів, які б указували на те, що ОСОБА_2 звертався до уповноваженого органу України за статусом біженців, або ж на право постійного проживання в Україна, або ж з інших підстав суду не представлено.

Вирішуючи питання про примусове видворення відповідача з території України суд виходить з такого.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному вїзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх вїзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону № 3773-VI іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Статтею 30 Закону № 3773-VI визначено випадки, коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України.

Зокрема, передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст. 26 вказаного Закону.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоровя, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Враховуючи вищенаведені правові положення статей 26 і 30 Закону №3773-VI примусовому видворенню передують дві обставини, а саме: прийняття рішення про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття такого рішення.

У справі, де предметом розгляду є примусове видворення відповідача із території України, органом, на який покладено обовязок контролю за дотримання указаного законодавства, винесено рішення про примусове повернення відповідачів до країни їх громадянства, строк добровільного виконання установлений до 29 вересня 2017 року, про указане рішення відповідачів повідомлено в установленому порядку, однак таке добровільно не виконане, що вказує на ухилення відповідачів від виїзду з території України.

Разом з тим, частиною 8 статті 26 Закону № 3773-VI передбачено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Аналогічна норма також закріплена в п. 1.9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150.

З аналізу наведених норм права слід дійти висновку, що такі підлягають застосуванню, у разі, коли питання про повернення стосується особи, яка не досягла 18-річного віку та перебуває на території України без батьків.

Відповідно до ст. ст. 9, 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обовязки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, що дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20листопада 1989, Конвенція (Конвенцію ратифіковано постановою ВР № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (ст. 9 ); дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ЕТ8 N 192) (укр/рос) №ЕТ8Ш92, 15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом №166-У від 20.09.2006 (ст. 4 )

Вирішуючи питання про затримання указаної особи із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні суд виходить з наступного.

З матеріалів позову та доданого до нього матеріалів вбачається, що громадянин республіки ОСОБА_3 ОСОБА_2 порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на даний час не має документа, що дає право на проживання в Україні, ухилився від виконання рішення про його примусове повернення, а також існує ризик його втечі.

У підпункті "f" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: «законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному вїзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції».

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі особливо стосовно іноземного громадянина шукача притулку таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац пятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року № 12-рп/2003).

Частиною 1 статті 289 КАС України визначено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобовязання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Частина 11 статті 289 КАС України (яка є спеціальною нормою) передбачає, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

Під час вирішення справи по сутті, судом розяснено відповідачу право на внесення застави в установленому порядку, а також вирішення питання про взяття на поруки підприємства, установи чи організації.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 189 КАС України у разі визнання позову відповідачем повністю або частково суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову повністю або у відповідній частині вимог. Суд не приймає відмови від позову, визнання позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси.

З урахуванням наведеного, з огляду на відсутність у відповідача документів, що дають право на виїзд з України та його ухилення від виконання рішення про примусове повернення від 30серпня 2017 року № 13, яким його зобовязано покинути територію України у термін до 29 вересня 2017 року, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, у сукупності з тим, що інші, менш жорсткі заходи (порука та застава) не можуть бути застосовані, враховуючи, що відповідачем позовні вимоги визнані у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону та не порушує чиї-небудь права, свободи або інтереси, суд дійшов висновку про наявність підстав для примусового видворення за межі території України ОСОБА_2

На підставі викладеного, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову в частині примусового видворення відповідача за межі території України, а затримання особи у порядку ст. 289 КАС України є заходом забезпечення належного виконання рішення про видворення, тому позов у частині затримання ОСОБА_2 також підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 371 КАС України суд вважає, що рішення підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись 3, 9, 10, 11, 242, 246, 288, 289 КАС України , суд,

ВИРІШИВ:

Позов Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про затримання громадянина республіки ОСОБА_3 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні та примусове видворення за межі території України, - задовольнити.

Видворити за межі України громадянина республіки ОСОБА_3 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Затримати громадянина республіки ОСОБА_3 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у порядку, передбаченому п.1 ч.1 ст.289 ЦПК України, з поміщенням останнього до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк, який не може перевищувати шести місяців.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Донецького апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На час апеляційного оскарження іноземці або особи без громадянства, у яких відсутні документи, що дають право на виїзд з України, продовжують утримуватися у спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях органів (підрозділів) охорони державного кордону чи Служби безпеки України або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Головне управління державної міграційної служби України в Донецькій області, , юридична адреса: вул. Георгієвська, 30а, м.Маріуполь, 87515, електронна адреса: ;

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суддя О. Соловйов