Справа № 826/3462/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2018-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

12 квітня 2018 року справа №826/3462/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.)
доВищого господарського суду України (далі по тексту - відповідач)
третя особаДержавна казначейська служба України (далі по тексту - третя особа)
про1) визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою; 2) зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у зв'язку з відставкою без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді на час виходу у відставку
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з підстав протиправності відмови відповідача у задоволенні заяви про виплату та нарахування ОСОБА_1 вихідної допомоги судді у зв'язку із виходом у відставку, посилаючись на те, що Законом України "Про статус суддів" у редакції, чинній станом на момент виникнення права на відставку, встановлюється виплата судді, який має право на відставку, вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, а норми Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" порушують гарантії незалежності суддів у частині належного матеріального забезпечення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/3462/17, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач подав до суду письмове заперечення проти позову, у якому зазначив відсутність підстав для виплати позивачу вихідної допомоги, оскільки станом на дату звільнення позивача Закон України "Про статус суддів" втратив чинність.

Третя особа письмових пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надала.

В судовому засідання 14 серпня 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав; представник відповідача проти позову заперечив; третя особа своїх представників до суду не направили, у зв'язку із чим на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року №1515-VІІІ "Про звільнення суддів" ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Згідно з наказом Вищого господарського суду України від 04 жовтня 2016 року №338-к звільнено позивача 05 жовтня 2016 року з посади судді у зв'язку із поданням заяви про відставку.

Наявні у справі докази підтверджують, що позивач звернувся до відповідача із заявами про виплату вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді на підставі пункту 3 статті 43 Закону України "Про статус суддів".

За результатами розгляду звернення позивача у листі від 10 лютого 2017 року №01-23/339/414/17 відповідач повідомив про відсутність правових підстав для виплати вихідної допомоги у зв'язку із втратою чинності Закону України "Про статус суддів", а Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року виключено із Закону України "Про судоустрій і статус суддів" статтю 136, яка передбачала виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Вирішуючи питання наявності правових підстав для виплати позивачу вихідної допомоги, суд керується наступними мотивами.

Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно з частинами першою, третьою статті 116 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Таким чином, подання суддею заяви про відставку за наявності відповідного стажу на посаді судді вказує на реалізацію ним права на відставку.

Частиною першою статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону від 14 березня 2014 року №887-VII передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Водночас Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2014 року, виключено статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Рішення щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення статті 136 із Закону України "Про судоустрій та статус суддів" Конституційним Судом України не приймалося.

Тобто, чинна редакція Закону України "Про судоустрій і статус суддів" на момент реалізації ОСОБА_1 права на відставку не передбачає права судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги.

Суд враховує, що відповідно до частини третьої статі 43 Закону України "Про статус суддів" передбачалось, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку. Проте, вказаний Закон втратив чинність у зв'язку із прийняттям Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI.

За таких умов суд не приймає до уваги посилання позивача на набуття ним права на відставку до набрання чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", оскільки право на отримання вихідної допомоги ставиться в залежність від фактичної реалізації права на відставку.

Посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 та від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011, як на підставу виплати вихідної допомоги, також не приймаються судом до уваги, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, при вирішенні даного спору суд враховує те, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду від 12 жовтня 2004 року у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії".

Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 03 червня 2014 року "Великода проти України", в якому суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави Україна та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Оскільки право на відставку позивачем реалізовано після набрання чинності Законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", на думку суду, правові підстави для виплати позивачу як судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді на час виходу у відставку, відсутні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 31 січня 2018 року №К/9901/1494/17 808/919/17, від 21 лютого 2018 року №802/1590/17-а.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (01054, АДРЕСА_1) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.А. Кузьменко