Справа № 157/2950/17
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2018-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 квітня 2018 року

Київ

справа №157/2950/17

адміністративне провадження №К/9901/26239/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Камінь-Каширського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій протиправними за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Хобор Р.Б., Попка Я.С., Сеника Р.П. від 16 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Камінь-Каширського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій протиправними та просив: визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах із зниженням пенсійного віку та зобов'язати призначити пенсію з моменту звернення із заявою.

Постановою Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 09 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в позивача документи містять достатньо даних, які підтверджують факт проживання ОСОБА_2 у зоні гарантованого добровільного відселення внаслідок Чорнобильської катастрофи, що є підставою для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку, передбаченого статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2018 року постанову Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 09 листопада 2017 року скасовано, прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що із поданих позивачем документів для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку неможливо встановити тривалість періоду, протягом якого позивач постійно проживав у зоні гарантованого добровільного відселення до 01 січня 1993 року, відповідно і розрахувати кількість років, на яку може бути знижено пенсійний вік.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, ОСОБА_2 звернувся із касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2018 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги мотивовані тим, що позивач має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, як потерпілий від наслідків аварії на ЧАЕС 3 категорії у відповідності з вимогами Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Від Камінь-Каширського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2, в якому міститься заперечення проти касаційних вимог та вказується на їх необґрунтованість.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду апеляційної інстанції відповідає, а викладені в касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач народився 02 січня 1963 року, є особою що має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи, яка постійно працювала чи працює, або проживає чи працювала у зонах безумовного (обов'язкового) відселення.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Камінь-Каширського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Рішенням начальника Камінь-Каширського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області від 14 квітня 2017 року за № 351/02-17 ОСОБА_2 відмовлено у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв'язку з відсутністю необхідних документів.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Пунктом 2 частини третьої статті 55 зазначеного Закону встановлено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.

За змістом частини третьої та четвертої статті 15 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійний вік позивача становить 60 років, а з урахуванням максимально можливого зменшення пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - 54 роки.

Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до трудової книжки позивача він із 27 березня 1986 року по 31 грудня 1987 року працював у Річицькому управлінні технологічного транспорту № 1 «Білорусьнафта», з 01 січня 1988 року по 31 грудня 1991 року - в Світлогорському управлінні технологічного транспорту ПО «Білорусьнафта», робота проводилась повний робочий день вахтово-експедиційним методом у Ханти-Мансійському автономному окрузі Тюменської області. В період з 01 січня 1992 року по 15 серпня 1993 року позивач працював в Світлогорській ЄТЕБ вахтово-експедиційним методом.

Крім цього, з довідки Полицівської сільської ради від 03 липня 2017 року № 847 встановлено, що позивач постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення з дня народження по 20 квітня 1981 року, з 28 квітня 1983 року по 19 вересня 1983 року, з 1987 року по даний час.

Судом апеляційної інстанції правомірно встановлено, що у довідці Полицівської сільської ради від 03 липня 2017 року № 847 не вказано з якого часу у 1987 році позивач проживав в зоні гарантованого добровільного відселення, а згідно з трудовою книжкою позивача він із 27 березня 1986 року по 31 грудня 1987 року працював у Річицькому управлінні технологічного транспорту № 1 «Білорусьнафта», з 01 січня 1988 року по 31 грудня 1991 року - в Світлогорському управлінні технологічного транспорту ПО «Білорусьнафта», робота проводилась повний робочий день вахтово-експедиційним методом у Ханти-Мансійському автономному окрузі Тюменської області. В період з 01 січня 1992 року по 15 серпня 1993 року позивач працював в Світлогорській ЄТЕБ вахтово-експедиційним методом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції прийшов до правильного висновку, що із поданих позивачем документів для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку неможливо встановити тривалість періоду, який позивач постійно проживав у зоні гарантованого добровільного відселення до 1 січня 1993 року та, відповідно, розрахувати кількість років, на яку може бути знижено пенсійний вік.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд апеляційної інстанції, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в ньому повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги його не спростовують.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко