Справа № 826/3298/18
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2018-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 квітня 2018 року № 826/3298/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., за участю секретаря судового засідання Скидан С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до третя особа Голови Верховної Ради України Парубія Андрія Володимировича Верховна Рада України
про зобов'язання вчинити дії

за участю:

від позивача - ОСОБА_3;

від відповідача - Романюк Т.В.;

від третьої особи - Романюк Т.В.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому просить суд зобов'язати Голову Верховної Ради України (на момент подання позову Парубія А.В.) провести державну реєстрацію Верховної Ради України в державному реєстрі згідно з положеннями частини четвертої статті 87 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у зв'язку з відсутністю державної реєстрації Верховної Ради України порушуються її права, і це порушення полягає у неможливості оскаржувати рішення (дії чи бездіяльність) цієї особи.

Ухвалою суду від 03.03.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду у судове засідання.

У судовому засіданні 03.04.2018 представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні 03.04.2018 проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позов, в якому зазначено, що відсутність реєстрації Верховної Ради України у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України (далі - ЄДР) жодним чином не порушує особисті права, свободи та законні інтереси позивача, оскільки фактично ОСОБА_1 жодним чином не обмежена у праві звертатися з позовом до Верховної Ради України чи залучати її до розгляду судових справ у якості третьої особи. До того ж у відзиві зазначено, що Верховна Рада України не є юридичною особою у традиційному розумінні цього визначення, а є єдиним органом законодавчої влади, який виконує визначені Конституцією України функції та не здійснює господарської чи іншої діяльності, притаманної суб'єктам Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 03.04.2018 проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушенні в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави ( частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України та норм Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Між тим, звертаючись з даним позовом позивач не вказав, яким чином діями або бездіяльністю відповідача порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Так, у судовому засіданні представник позивача наполягав на тому, що ОСОБА_1 фактично втрачає право на подання позовів до Верховної Ради України, оскільки вказаний орган не зареєстрований в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України.

Проте, суд зазначає, що порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують або можуть породити в майбутньому негативні правові наслідки для особи у вигляді виникнення, зміни чи припинення певних правовідносин за їх участю. Іншими словами, таке рішення (дії чи бездіяльність) є юридичним фактом, котрий має існувати на момент звернення до суду, передувати йому та підтверджуватися належними доказами.

Суд вважає, що в даному випадку позовна вимога позивача спрямована на майбутній захист її прав, свобод та інтересів, які на час розгляду судом даної справи не були порушені, а тому, відповідно, така вимога є заявленою передчасно.

Крім того, згідно статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Статтею 85 Конституції України визначено повноваження Верховної ради України.

Конституційний Суд України в своєму Рішенні у справі №1-6/2002 (№17-рп/2002) від 17 жовтня 2002 року зазначив, що положення статті 75 Конституції України у взаємозв'язку з положеннями статей 5, 76, 85 Конституції України треба розуміти так, що Верховна Рада України як орган державної влади є колегіальним органом, який складають чотириста п'ятдесят народних депутатів України. Верховна Рада України за своєю природою є представницьким органом державної влади і здійснює законодавчу владу. Визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Повноваження Верховної Ради України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи те, що позивачем не зазначено, яким чином діями або бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин, а також те, що позовна вимога є такою, що заявлена на майбутнє, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.П. Катющенко