Справа № 805/3258/17-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2018-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2018 року справа №805/3258/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Арабей Т.Г., Міронової Г.М.,

секретар судового засідання - Токарева А.Г.,

за участю: представника позивача - Цимбалюк Володимир Григорович, ордер ДН №ООО, 134542 про надання правової допомоги,

представника відповідача - Груєнко Станіслава Леонідовича, довіреність № 3656А/10-99-10-05 від 13.12.2017 року,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року у справі № 805/3258/17-а (головуючий 1 інстанції Кочанова П.В., м. Слов'янськ, повний текст складено 11 грудня 2017 року) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Контакт» до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 05.09.2017 року,-

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Контакт» звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 05.09.2017 року на суму 201 600,00 грн.

Постановою від 06 грудня 2017 року Донецький окружний адміністративний суд частково задовольнив позов підприємства.

Скасував податкове повідомлення-рішення від 05.09.2017 року № на суму 201 600,00 грн.

Стягнув з відповідача на користь товариства судові витрати у розмірі 3024 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інятанції виходив з того, що відповідач не довів обставин, які б свідчили про недійснісність правочину укладеного між ТОВ «Контакт» та ТОВ «Лігаторг». При цьому, обираючи спосіб захисту порушеного права - визнання податкового повідомлення - рішення протиправним, позивачем не було враховано, що ст. 55 Податкового кодексу України передбачено лише можливість скасування податкового повідомлення - рішення.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу в якій, пославшись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року та прийняти нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що будь - які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх реквізитів таких документів, що передбачені законодавством. Вважає, що надані підприємством документи (видаткова накладна, акти списання товарів, регістри бухгалтерського обліку) в яких відображені операції підприємства, не відповідають фактичному руху активів між ТОВ «Контакт» і ТОВ «Лігаторг.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, наполягав га її задоволенні, проти чого заперечував представник позивача вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Суд, заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Контакт» зареєстроване в якості юридичної особи, включене до ЄДРПОУ за номером 13499136, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 №293239 (а.с. 6). Позивач є платником податку на додану вартість, та перебуває на обліку платників податків в Державній податковій інспекції у м. Дружківці Головного управління ДФС у Донецькій області з 02.06.1994 року.

Відповідач, Головне управління Державної фіскальної служби у Донецькій області, є суб'єктом владних повноважень, який діє на підставі положення про Державну фіскальну службу та у спірних правовідносинах реалізує повноваження, надані йому Податковим кодексом України.

На підставі наказу Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області від 19.07.2017 року № 740 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Контакт» ()» проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання повноти декларування та своєчасності сплати податку на додану вартість за період з 01.12.2016 року по 31.12.2016 року по взаємовідносинам з контрагентом-постачальником ТОВ «Лігаторг» (), про що складено відповідний акт від 04 серпня 2017 року № 407/05-99-14-11/13499136, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 10-зв.б.25).

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог:

- ст. 1, 4, п. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-XIV зі змінами і доповненнями в результаті документального оформлення відносин щодо придбання товарів, що підпадають під визначення пп.14.1.36, пп.14.1.191 п.14.1 ст.14, а) п.185.1 ст.185, пп.а)-в) п.186.1 ст.186 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями, з контрагентами;

- п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 та п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями ТОВ «Контакт» завищено податковий кредит всього у розмірі 134400,00 грн., у тому числі за грудень 2016 року 134400,00 грн., в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевіряється на загальну суму 134400,00 грн., у тому числі в декларації за листопад 2016 року у сумі 134400,00 грн.

Акт перевірки від 04 серпня 2017 року № 407/05-99-14-11/13499136 позивачем не підписаний.

На підставі зазначених порушень, відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення від 05 вересня 2017 року № , яким збільшено на 201600,00 грн. суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), у тому числі за податковим зобов'язанням на 134400,00 грн. та на 67200,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с. 7).

Не погоджуючись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції достовірно встановлено, що між позивачем, як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лігаторг», як Постачальником, укладено Договір поставки № 0512/16-01 від 05 грудня 2016 року, відповідно до пункту 1 якого, постачальник зобов'язується передати в обумовлені цим договором строки покупцеві запчастини до верстату (далі-Товар), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього узгоджену суму. Товар поставляється в комплектності, асортименті, кількості, у строки, за ціною і з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі та специфікації до договору, що є невід'ємною його частиною (а.с.46-49).

Як зазначено в пункті 2 договору, постачальник зобов'язаний передати у власність покупцю товар у строки та на умовах, обумовлених договором та/або специфікації до нього та має право вимагати від покупця прийняття і оплати товару за договором. покупець має право вимагати від постачальника передачі товару у строки та на умовах, викладених в договорі та/або специфікації до нього, крім того покупець зобов'язаний прийняти та оплатити товар згідно умов договору та/або специфікації до нього.

А пунктом 3 договору передбачено, що постачальник зобов'язаний засвідчити якість товару, який поставляється, належними товаросупровідними документами та сертифікатом якості. Постачальник гарантує, що товар не має дефектів матеріалу чи виробничих дефектів. На поставлений товар діє гарантійний строк експлуатації, передбачений специфікацією до договору, технічними умовами, стандартами та іншою технічною документацією, яка встановлює вимоги до якості товару і який обчислюється з дня введення товару в експлуатацію. Також зазначено, що гарантійні зобов'язання на покупне обладнання в складі товару встановлюється відповідно до гарантій заводу-виробника цього обладнання, але не можуть бути меншими ніж гарантійний строк на товар, передбачений п.3.2 даного договору.

А в пункті 4 зазначено, що базисні умови поставки узгодженої партії товару-FCA - відповідно до правил ІНКОТЕРМС 2000. В момент поставки товару, постачальник зобов'язується надати покупцеві (його представнику) такі документи: рахунки-фактури на товар, сертифікати (посвідчення) якості або їх копії, копії або оригінали накладних і відповідні товаросупровідні документи, податкову накладну, оформлену у відповідності до вимог чинного законодавства. Зобов'язання постачальника вважаються виконаними з моменту передачі товару у розпорядження покупця або іншої особи, призначеної покупцем, не розвантаженим на будь-якому транспортному засобі, який прибув в пункт призначення поставки, узгоджений сторонами в специфікації, якщо інше не передбачено базисом поставки.

Відповідно до пункту 5 даного договору, розрахунки за договором здійснюються в національній валюті України - гривні - шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Вищенаведений договір є чинним, не був визнаний судом недійсним та діючим на момент виниклих правовідносин.

Знаходження в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігаторг» за юридичною адресою, станом на час вчинення правочину, підтверджується відповідним витягом (а.с.89-90).

На підтвердження виконання правочину-поставки товару за договором № 0512/16-01 від 05 грудня 2016 року позивачем надано наступні документи:

- специфікацію від 05 грудня 2016 року на суму 806400,00 грн., в тому числі ПДВ - 134400,00 грн. (а.с.50-51);

- рахунок на оплату від 13 грудня 2016 року № 1 на суму 806400,00 грн. в тому числі ПДВ 134400,00 грн. (а.с.52);

- видаткову накладну від 13 грудня 2016 року № 1 на суму 806400,00 грн., в тому числі ПДВ 134400,00 грн. (а.с.9);

- Податкову накладну від 13.12.2016 року № 25 на суму 806 400,00 грн. в тому числі ПДВ - 134 400,00 грн. (а.с.71).

- виписку банку з 01.12.2016 року - 31.12.2016 року, в якій зазначено, що 26.12.2016 року позивачем було перераховано контрагенту ТОВ «Лігаторг» суму 81972,00 грн. (а.с. 85-зв.б.87).

Отриманий товар позивачем використовувався у власній господарській діяльності, що підтверджується наступними документами:

- наказ від 16 грудня 2016 року № 92 «Про проведення поточного ремонту основних засобів»;

- дефектні відомості від 01 грудня 2016 року на списання запасних частин як етапа ремонту обладнання № 1, № 2, № 3, № 4, № 5;

- накладні-вимоги на відпустку (внутрішнє переміщення) матеріалів від 19 грудня 2016 року № 1 на суму 111000,00 грн., № 2 на суму 126000,00 грн., № 3 на суму 237 000,00 грн., № 4 на суму 54000,00 грн., № 5 на суму 144000,00 грн.;

- акти приймання - здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих об'єктів від 19 грудня 2016 року № 1, № 2, № 3, № 4, № 5 (а.с.53-68).

ТОВ «Лігаторг» листом від 01.08.2017 року № 216/07, підтверджує факт поставки продукції до ТОВ «Континент» за адресою: м. Дружківка, вул. Нахімова,1 транспортом ТОВ «Лігаторг» (а.с. 69).

За наслідками господарської операції ТОВ «Лігаторг» видало позивачу податкову накладну, яка зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних, про що свідчить відповідний витяг, який міститься в матеріалах справи (а.с.70).

Підпунктом 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність це - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до підпункту 14.1.191 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України зазначено, що постачання товарів це будь-яка передача права на розпорядження товарами як власником, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Відповідно до підпункту 14.1.231 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України вбачається, що розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Згідно з абзацом другим пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно п.п. 14.1.178 п. 14.1 ст. 17 Податкового кодексу України, податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Пунктом 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України встановлено, що базою оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

Згідно п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України, датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При цьому, відповідно до пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Положеннями пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів (послуг), на вимогу їх покупця, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Із системного аналізу положень цих норм законодавства України вбачається, що право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникає у платника податків за наступних умов: наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість); фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця; наявності причинно-наслідкового зв'язку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності; документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т.ч. платіжних), які супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної, яка має усі обов'язкові реквізити.

Відповідно до статті 44 Податкового кодексу України визначені вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності.

Так, відповідно до п. 44.1 цієї статті, для цілей оподатковування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподатковування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів (документи, створені в письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження і дозвіл адміністрації (власника) на їхнє проведення); регістрів бухгалтерського обліку (носії спеціального формату (паперові, електронні) у вигляді відомостей, ордерів, книг, журналів, машинограм і т.п., призначені для хронологічного, систематичного або комбінованого нагромадження, групування й узагальнення інформації з первинних документів, прийнятих до обліку); фінансової звітності (бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період); інших документів, зв'язаних з вирахуванням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених вищевказаними документами.

Згідно п. 44.2 ст. 44 Податкового кодексу України визначено, що платники податку, які відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об'єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV).

Згідно ст. 1 цього Закону господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону № 996-XIV бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Відповідно до статті 4 вказаного Закону № 996-XIV бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на основних принципах, серед яких превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Згідно частини 1 статті 9 Закону № 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, визначає, що первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити, визначені п. 2.4 Положення: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства; зміст і обсяг господарської операції, одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дозволяють ідентифікувати особу, що брала участь у здійсненні господарської операції.

Форми облікових регістрів, порядок записів у них, обробка і використання необхідної інформації визначаються відповідними нормативними документами про порядок їх застосування.

Відповідно до п. 3.7 Положення інформація про господарські операції підприємства за звітний період (місяць, квартал, рік) з облікових регістрів переноситься в згрупованому вигляді в бухгалтерські звіти, порядок складання яких установлюється відповідними нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону № 996-XIV фінансова звітність підприємства складається на підставі даних бухгалтерського обліку і підписується керівником і бухгалтером підприємства.

Фінансова звітність підприємства (крім бюджетних установ і суб'єктів малого підприємництва) складається з: балансу, звіту про фінансові результати, звіту про рух грошових коштів, звіту про власний капітал і приміток до звітів.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не спростоване відповідачем, в підтвердження реальності господарських операцій та правомірності включення сум до складу податкового кредиту з ПДВ позивачем надані до матеріалів справи документи бухгалтерського та податкового обліку, а саме, договір, податкова накладна, акти приймання-здачі, накладні-вимоги, що є підтвердженням реальності господарських операцій та правомірності включення сум до складу податкового кредиту з ПДВ.

Суд вважає, що в матеріалах справи в повному обсязі наявні первинні документи бухгалтерського та податкового обліку, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом-постачальником - ТОВ «Лігаторг». Зазначені документи складені за результатами проведених операцій та з дотриманням вимог статті 9 Закону № 996-XIV, статті 44 Податкового кодексу України, містять у собі відомості щодо змісту та обсягу проведених операцій, які узгоджуються між собою.

Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Сторонами не заперечується та обставина, що на момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентом, контрагент позивача та позивач, були внесені в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність господарського зобов'язання пов'язує з наступним: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що за відомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями Кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного володіння ним внаслідок укладання та виконання позивачем та ТОВ «Лігаторг» правочинів.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Відповідачем також не було обґрунтовано належним чином і доведено у встановленому законом порядку, що спірні угоди порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на заволодіння майном держави.

Контролюючий орган не зазначив у акті перевірки та не надав суду доказів, які б з огляду на приведені вище положення Цивільного кодексу України свідчили про нікчемність правочину договору поставки укладеного позивачем із ТОВ «Лігаторг». Окрім того, вказаний правочин не визнавався недійсним у судовому порядку.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що виходячи з практики Європейського Суду з прав людини у рішеннях, позицій Касаційного адміністративного суду у складаі Верховного Суду наголошено на індивідуальному характері відповідальності особи та відсутності підстав для притягнення платника податків до відповідальності у зв'язку з порушенням податкової дисципліни його контрагентами.

Згідно ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11 до Конвенції» ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, Україна визнала джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковим для правозастосування органами правосуддя.

Так, у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява №803/02, «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява №1991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява №6689/03) визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг знати. Добросовісний платник не має зазнавати негативних наслідків через будь-які негаразди із його контрагентом.

Отже, формування податкового кредиту з ПДВ платником податків обумовлено фактичним здійсненням операцій з придбання товарів, робіт (послуг), для подальшого використання в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності платника податку, і реалізується за наявності в платника належно оформлених підтверджуючих проведення господарських операцій первинних документів та в обов'язковому порядку податкових накладних.

Факт здійснення господарських операцій з контрагентом підтверджується вищенаведеними первинними документами позивача. Суд наголошує, що податковий орган не ставив під сумнів достовірність первинних документів чи їх відповідність вимогам чинного законодавства, встановленим пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, стосовно порядку оформлення та підстав їх видачі, про що відповідачем в акті перевірки не зазначається.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що в діях позивача, як платника податку, не вбачається порушень діючого законодавства, позивачем належними та допустимими доказами в повній мірі доведено реальність здійснення спірних господарських операцій.

Враховуючи встановлені по справі обставини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте із дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 243, 244, 250, 310, 313 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року у справі № 805/3258/17-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Контакт» до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 05.09.2017 року - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року у справі № 805/3258/17-а - залишити без змін.

Повний текст постанови складений 13 квітня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя І.В. Геращенко

Судді Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова