Справа № 802/2458/17-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2018-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/2458/17-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дончик В.В.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

12 квітня 2018 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Граб Л.С. Гонтарука В. М.

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представника відповідача: Плахотнюка О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 січня 2018 року (повний текст якого складено 24 січня 2018 року у м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

в грудні 2017 року позивач - ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, в якому просив визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області викладену в листі від 11 вересня 2017 року за № С-1494/0-7669-6-17 у ненаданні йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 гектари на території Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області (за межами населеного пункту); зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 гектари на території Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області (за межами населеного пункту); зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в частині зобов'язального характеру у відповідності до вимог ст. 267 КАС України (в редакції чинній, на момент подання позовної заяви); постановити окрему ухвалу з приводу порушення вимог закону відповідачем у розгляді його клопотання та ненадання відповідного рішення у спосіб визначений законом.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що, у відповідь на свою заяву щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, отримав протиправну відмову відповідача у наданні такого дозволу, яка оформлена листом, а не наказом, як це передбачено вимогами п. 8 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 січня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело, на його переконання, до невірного вирішення справи. Так, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції зроблено необґрунтований висновок стосовно правомірності відмови відповідача, оскільки позивач зобов'язаний був звернутись із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації щодо поділу та об'єднання земельних ділянок, а не із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

23 березня 2018 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача, в якому останній вказував на безпідставність доводів апелянта. Так, відповідач вказав на те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ч. 6 ст. 79-1 Земельного кодексу України, а відмова відповідача не позбавляє позивача права повторно звернутися із клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації щодо поділу земельної ділянки. Крім того, відповідач посилався на правову позицію Верховного Суду України, що викладена у постанові від 11.11.2015 по справі № 21-2958а15 стосовно відсутності права суду втручатись у діяльність органу державної влади, зобов'язуючи прийняти конкретне рішення.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, в січні 2017 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області орієнтованим розміром 2,0 га, додавши до клопотання ряд необхідних документів.

03 квітня 2017 року ОСОБА_3 отримав від відповідача лист від 23.03.2017 №01494/0-1675/6-17, в якому йому було відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Не погодившись із відмовою відповідача, позивач оскаржив її до суду.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24.05.2017, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26.07.2017 по справі № 802/623/17-а позов ОСОБА_3 було задоволено частково. Визнано відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки протиправною та зобов'язано відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_3

На виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 24.05.2017 року, відповідач розглянув заяву ОСОБА_3 та надіслав лист від 11 вересня 2017 року №С-1494/0-7669/6-17, в якому вказав, що згідно даних ортофотопланів структурного підрозділу Головного управління Держгеокадастру у Калинівському районі та публічно-кадастрової карти України, земельний масив, з якого позивач бажає отримати дозвіл на розробку документації із землеустрою, відноситься до земель сільськогосподарського призначення, на яких проведена інвентаризація за кошти державного бюджету у 2013 році.

Відповідно до частини 6 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Враховуючи викладене, місце розташування об'єкта не відповідає технічній документації по інвентаризації земель сільської ради, а також не містить обґрунтованих рішень організації раціонального використання та охорони земель.

Не погоджуючись із такою відмовою позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню спеціальні норми Земельного кодексу України, викладені у ч. 6 ст. 79-1, якими прямо передбачено необхідність формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення, на підставі відповідної технічної документації із землеустрою, а оскільки ОСОБА_3 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а не із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації щодо поділу та об'єднання земельних ділянок, відповідач правомірно відмовив позивачу у задоволенні вимог заяви.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

За приписами ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з ч.ч. 1-6 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Аналізуючи доводи апелянта стосовно протиправності відмови відповідача у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

З доводів відповідача, наведених у відзиві на апеляційну скаргу та з наданих в судовому засіданні пояснень представника відповідача, судом апеляційної інстанції встановлено, що фактично підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність слугувала позиція відповідача, що оскільки спірна земельна ділянка площею 2,0 га входить до складу земельної ділянки площею 40,0 га в адміністративних межах Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, яка сформована та має кадастровий номер :04:002:0054, 0055, то позивач мав звернутися саме з заявою про надання дозволу на розробку технічної документації щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Між тим, колегія суддів зауважує, що з оскаржуваної відповіді не вбачається, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, обґрунтовує підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у зв'язку із необхідністю звернення ОСОБА_3 в порядку ст. 79-1 ЗК України із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації.

Так, зі змісту листа Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 11 вересня 2017 року № С-1494/0-7669-6-17 слідує, що відповідач обмежився виключно посиланням на ч. 6 ст. 79-1 ЗК України без зазначення належних підстав для застосування вказаної норми, тим самим, на переконання суду апеляційної інстанції, порушив вимоги ч. 7 ст. 118 ЗК України щодо зазначення мотивів відмови у наданні такого дозволу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз ст. 79-1 ЗК України дає підстави для висновку, що формування земельних ділянок у порядку відведення земельних ділянок із земель державної власності в переважній більшості випадків здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Як виключення, вказана норма передбачає формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

В той же час, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тій обставині, що в матеріалах справи відсутні докази того, що спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 40 га перебуває у власності чи користуванні третіх осіб.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказує на те, що положеннями ч. 7 ст. 118 ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, серед яких, невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Разом з цим, в оскаржуваній відмові Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області вказує на те, що місце розташування об'єкта не відповідає технічній документації по інвентаризації земель сільської ради, а також не містить обґрунтованих рішень організації раціонального використання та охорони земель.

З даного приводу колегія суддів зауважує, що згідно ст. 33 ЗК України громадяни можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону.

Водночас, абз. 2 ч. 5 ст. 20 ЗК України встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених ст.ст. 31, 33-37 цього Кодексу.

Тобто, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (ст. 21 ЗК України).

Відтак, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов'язкового дотримання механізму такої зміни, визначеного Порядком.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що позивач, звертаючись до відповідача, дотримався передбачених вищевказаними нормами ЗК України вимог та подав заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність орієнтовною площею 2,0 га із земельної ділянки площею 40 га, яка має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, в судовому засіданні представник відповідача не надав ґрунтовних пояснень щодо того, яким чином місце розташування земельної ділянки, на яку претендує позивач, не відповідає технічній документації по інвентаризації земель Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області.

Також, колегія суддів враховує доводи апелянта стосовно порушення відповідачем вимог п. 8 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 29.09.2016 № 333, відповідно до якого Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру, в той час як всупереч вказаній нормі оскаржувана відмова Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області викладена у формі листа.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта стосовно протиправності оскаржуваної відмови знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, в той час як відповідачем, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, не доведено правомірності вчинення оскаржуваних дій.

Щодо доводів апелянта про необхідність зобов'язати відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею у власність, колегія суддів враховує наступне.

З матеріалів справи вбачається, що право позивача на належний розгляд відповідачем його заяви щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства встановлено судовими рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду від 24.05.2017 та Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26.07.2017 у справі № 802/623/17-а, які набрали законної сили. Вказаними судовими рішення на відповідача вже покладався обов'язок повторно розглянути заяву ОСОБА_3

В той же час, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на безпідставність доводів апелянта в цій частині, оскільки прийнявши судове рішення стосовно зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га у власність, суд фактично втрутиться у дискреційні повноваження

Так, згідно з визначенням, наведеним у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 під дискреційними повноваженнями розуміють повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення таким чином, даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те яке буде найбільш прийнятним.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Водночас, суд апеляційної інстанції враховує ту обставину, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області розглядало подану позивачем заяву на виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 24.05.2017 та ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26.07.2017 і зазначеними судовими рішеннями вже було визнано факт відповідності наданих ОСОБА_3 документів вимогам ЗК України і вказано, що підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність могли бути виключно обставини, визначені ч. 7 ст. 118 ЗК України.

В контексті ж розгляду даної справи, відповідач повторно відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність без належного обґрунтування мотивів такої відмови, тим самим не врахувавши висновки, викладені в судових рішеннях по справі 802/623/17-а.

Колегія суддів звертає увагу, що якщо дії відповідного органу визнані судом протиправними, а іншого варіанту поведінки (вільного розсуду) у суб'єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має повне право зобов'язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист законних прав і свобод позивача і в такому випадку суд не втручається у дискреційні повноваження, а лише забезпечує виконання завдань, визначених ст. 2 КАС України.

Також ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Преамбула Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 24 березня 1988 року по справі "Олссон проти Швеції" запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

Положеннями ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особам, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16.09.2015, у якій Суд наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

В свою чергу, судова колегія вважає безпідставним посилання апелянта на наявність відповідної правової Верховного Суду України, що викладена у постанові від 11.11.2015 по справі № 21-2958а15 стосовно відсутності права суду втручатись у діяльність органу державної влади, зобов'язуючи прийняти конкретне рішення, оскільки в даній справі відповідач здійснював повторний розгляд заяви ОСОБА_3 на виконання судового рішення по справі № 802/623/17-а, яким вже було визнано протиправними дії відповідача, що є суттєвою відмінністю від обставин, на яких ґрунтується вказане рішення Верховного Суду України.

З огляду на висновок суду апеляційної інстанції щодо протиправності відмови Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області стосовно надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,0 га на території Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області (за межами населеного пункту), а також те, що зобов'язання відповідача судовим рішення по іншій адміністративній справі повторно розглянути клопотання позивача знову призвело до прийняття необґрунтованої відмови та необхідності звернутись з даним адміністративним позовом, то належним способом захисту порушених прав ОСОБА_3 слугувати судове рішення про зобов'язання відповідача видати зазначений дозвіл.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі позивач не просив задовольнити позовні вимоги про зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення та постановити окрему ухвалу, то колегія суддів переглядала справу в межах вимог апеляційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України.

Крім того, відповідно до ст. 249 та ст. 382 КАС України винесення окремої ухвали та зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення, є правом, а не обов'язком суду, у зв'язку із чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вказаних позовних вимог.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 січня 2018 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області викладену в листі від 11 вересня 2017 року за № С-1494/0-7669-6-17 у ненаданні ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 гектари на території Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати ОСОБА_3 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 гектари на території Іванівської сільської ради Калинівського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 17 квітня 2018 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Граб Л.С. Гонтарук В. М.